печерський районний суд міста києва
Справа № 757/62088/19-ц 
пр. 2-1344/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Соколова О.М.,
при секретарі судового засідання - Ляшенко А.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційно-житлова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційно-житлова компанія» (далі - позивач, ТОВ «Експлуатаційно-житлова компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості.
У обґрунтування вимог вказано, що боржник є власником квартири АДРЕСА_1 .
Позивач з 01.09.2007 року здійснює утримання житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 , забезпечувати його експлуатацію і обслуговування відповідно до закону та умов цього договору за винагороду.
Станом на дату звернення до суду у боржника існує борг за несплату житлово-комунальних послуг за період з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року у розмірі 2 708,98 грн.
Жодна інша особа не здійснювала управління будинком у зазначений період часу.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2020 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/62088/19-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
30.10.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує проти вимог позову та просить відмовити у його задоволенні.
29.04.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли доповнення на відзив.
12.05.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява.
22.02.2023 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
09.04.2024 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про долучення доказів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.04.2024 року занесеною до протоколу судового засідання прийнято до спільного розгляду заяву про уточнення вимог позову.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Від представника позивача у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. 
Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.
З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , був власником квартири АДРЕСА_1 до 28.01.2017 року.
На підставі договору № 20-09-96 по утриманню та експлуатації будинку по АДРЕСА_2 від 20 вересня 2006 року ТОВ «ЮГА-Групп» передав ТОВ «ЕлітЖитлоСервіс» даний будинок, відповідно до якого останній здійснює утримання будинку і прибуткової території, виконує роботи та надає послуги згідно переліку, який наведений в додатку № 1.
Окрім того, відповідно до додаткової угоди № 1 до зазначеного договору від 01 вересня 2007 року, укладеному ТОВ «ЮГА-Групп», ТОВ «ЕлітЖитлоСервіс», ТОВ «Експлуатаційно-житлова компанія», останній приймає всі права та обов`язки щодо здійснення утримання будинку АДРЕСА_2 і прибудинкової території, виконує роботи та надає послуги згідно переліку, який наведений в додатку № 1. Строк дії договору щодо здійснення утримання будинку будинку АДРЕСА_2 і прибудинкової території ТОВ «Експлуатаційно-житлова компанія» постійно продовжувався.
Відповідно до матеріалів справи, 14.07.2016 року у будинку АДРЕСА_2 , було створено ОСББ «Будівельників, 30».
15.10.2016 року було укладено прямі договори з постачанням тепла та гарячої води з ТОВ « ЄВРО-РЕКОНСТРЦКЦІЯ» та власниками квартир.
З 01.11.2016 року укладені договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_2 , між власниками та ОСББ «Будівельників,30».
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.
Відповідно до статті 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг.
Згідно п. 5 ч. 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
З врахуванням наведеного, позивачем в розумінні положень ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач має своїм обов`язком сплачувати вказану заборгованість.
Водночас, саме лише посилання позивача на існування такого обов`язку не є підставою для задоволення позовних вимог.
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивача не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційно-житлова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Соколов