П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/24897/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Леміщак Дмитро Михайлович 
Суддя-доповідач: Капустинський М.М. 
22 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б.  

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії з підстав невиплати нарахованої пенсії за період з 01.03.2024 по 31.03.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05.12.2024 у справі №240/12197/24, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2024 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду. За період з 01.03.2024 по 31.03.2025 нарахована пенсія в сумі 150277,16 грн, яка не виплачена.
Позивач звернувся з листом до управління про виплату заборгованості пенсії. В наданій листом від 10.09.2025 № 30989-27953/Р-02/8-0600/25 відповіді зазначено, що процес стягнення нарахованих сум пенсій та регламентується Законами України "Про виконавче провадження", “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного і місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2021 №845. Також відповідачем наголошено, що жовтня 2025 року позивачу розпочато виплату коштів в сумі, визначеній Пенсійним фондом України пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/щомісячного розпису доходів і видатків Пенсійного фонду України, передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, яка складає 374,70 грн.
Позивач вважаючи свої права порушеними, а дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправними - звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05.12.2024 у справі №240/12197/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 08.03.2024 №064250006336 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2024 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.
Після призначення позивачу пенсії за період з 01.03.2024 по 31.03.2025 на виконання рішення суду нарахована пенсія в сумі 150277,16 грн, яка не виплачена та включена до підсистеми ІКІС ПФУ “Реєстр судових рішень”.
Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про виплату заборгованості, своєю відповіддю управління повідомило, що видатки на виплату перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються в межах бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата. З жовтня 2025 року позивачу розпочато виплату коштів в сумі, визначеній Пенсійним фондом України пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/щомісячного розпису доходів і видатків Пенсійного фонду України, передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, яка складає 374,70 грн. Залишок заборгованості за минулий час буде продовжуватись виплачуватись відповідно до Порядку.
Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі — Закон №1058-VI).
За приписами статті 47 Закону №1058-VI пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.
Стаття 46 Закону №1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час, відповідно до якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.
Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано статтею 49 Закону №1058-IV, за положеннями частини першої якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Судом встановлено, що позивачу на виконання судового рішення нарахована пенсія в сумі 150277,16 грн, яка не виплачена та включена до підсистеми ІКІС ПФУ “Реєстр судових рішень”.
Відповідачем визнається факт, що з жовтня 2025 року Позивачу розпочато виплату коштів в сумі, визначеній Пенсійним фондом України пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/щомісячного розпису доходів і видатків Пенсійного фонду України, передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, яка складає 374,70 грн. Залишок заборгованості за минулий час буде продовжуватись виплачуватись Позивачу відповідно Порядку. Станом на 26.11.2025 року залишок заборгованості по судовому рішенню складає 149902,46 грн. (розрахунок виплати додається).
Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 (далі - Порядок №1165).
За положеннями пункту 1 Порядку №1165 цим Порядком визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі - пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до статті 52 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та статті 61 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі - отримувачі).
Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Щодо застосовності до спірних правовідносин Порядку №1165 суд зазначає таке. 
У преамбулі Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цих Законів.
Відповідно, порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно цим законом.
Жодних змін до Закону №1058-IV з приводу особливостей виплати пенсіонерам заборгованості з пенсійних виплат не приймалось, тому встановлення Урядом механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку виконання приписів закону та здійснення такої виплати, та не може позбавляти права особи на отримання належних сум пенсій.
Крім того, Порядок №1165 не може регулювати питання виплати нарахованої позивачу пенсії з таких підстав.
Як вказано вище, Порядок №1165 визначає механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі - пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до ст.52 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та ст.61 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі - отримувачі).
Позивачу не припинялась виплата пенсії як внутрішньо переміщеній особі, не відновлювалась виплата пенсії.
На виконання судового рішення, яким відповідача зобов`язано зарахувати відповідні періоди до страхового та пільгового стажу та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, відповідачем призначено пенсію з дати звернення за пенсією, нарахована пенсія з дати звернення, яка не виплачена позивачу.
Тобто, Порядок № 1165 не є застосовним до спірних правовідносин.
Той факт, що відповідно до абз.2 п.1 Порядку №1165, встановлено, що пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік, не вказує на застосовність цього порядку до спірних в цій справі правовідносин, адже, як вказано вище, позивачу пенсія призначена та нарахована органом Пенсійного фонду після повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії.
Крім того, той факт, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, не має значення у контексті спірних правовідносин через те, що позивачу не припинялась та не поновлювалась виплата пенсії.
Також суд погоджується з тим, що втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсійної виплати є таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.
Колегія суддів зазначає, що Порядок №1165 визначає додаткові умови виплати пенсій за минулий період, що не передбачені Конституцією України та Законом №1058-IV, а відповідачем не доведено обліку сум пенсійних виплат за минулий період, формування переліку отримувачів виплат за минулий період та включення позивача до переліку осіб, яким буде проведена виплата згідно з Порядком №1165, у відповідні роки, та звернення за отриманням додаткового фінансування.
Порядок №1165 є підзаконним нормативно-правовим актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат безпідставно порушено відповідачем.
Відповідачем не враховано принцип верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави, як й не враховано, що положення Закону, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та, відповідно, є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, право особи, на здійснення виплати заборгованості по пенсії не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, що спростовує доводи апелянта, що на виплату нарахованої пенсії відсутні бюджетні асигнування.
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для невиплати заборгованості по пенсійним виплатам.
Доводи апелянта про те, що не можна зобов`язати суб`єкта виконувати судове рішення шляхом ухвалення іншого судового рішення, суд відхиляє, адже судовим рішенням у справі №240/24897/25 не зобов`язувався відповідач нарахувати та виплати пенсію.
Таким чином суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року скасувати.
Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним діями Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (код ЄДРПОУ - 13559341) щодо не виплати нарахованої ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) пенсії з 1 березня 2024 року по 31 березня 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (код ЄДРПОУ -13559341) здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за період з 01.03.2024 року по 31.03.2025 року у розмірі 150277,16 гривень. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.