Справа №949/565/22

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю : секретаря судових засідань Катюха К.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача- адвоката Богельського І.В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача- адвоката Бевз Т.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В: 

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. 
Свої вимоги мотивує тим, що він ОСОБА_1 , є співвласником житлового будинку разом з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , а саме він є власником 1/2 частки цього домоволодіння, яке набув у порядку спадкування за законом після смерті своєї матері, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року, яким за ним було визнано право власності на 1/2 частку цього житлового будинку (за винятком вищезазначеного сараю); ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року, яким вказане рішення суду апеляційної інстанції було залишено без змін; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 грудня 2017 року з індексним номером витягу 108108640, відповідно до якого його право власності було належним чином зареєстровано в державному реєстрі.
Однак, попри те, що він став законним власником 1/2 частки вказаного домоволодіння, він не має змоги належним чином користуватися своєю власністю як власник через незаконні дії відповідача, яка чинила йому в цьому перешкоди, що і змусило його звернутися до суду з позовом про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, таким чином реалізувати свої права на користування належним йому майном.
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 травня 2021 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2021 року, йому виділено 49/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої входить:
-по житловому будинку (А-1): Житлова кімната 1-3 площею 16,6 кв.м.; Житлова кімната 1- 4 площею 11,9 кв.м.; загальною площею 28,5 кв.м.;
- по прибудові (a l): Коридор 1-1 площею 7,4 кв.м.; Комора 1-10 площею 6,1 кв.м, загальною площею 13,5 кв.м.;
-по надвірних будівлях та спорудах: Літня кухня літ. (Б), Ганок літ. (а4), Веранда літ.(б1),
Гараж літ. (Г), Колодязь літ. (К), Ворота літ. (№1), 52% огорожі літ. (№2).
Відповідачу ОСОБА_2 при цьому за вказаним рішенням суду, виділено 51/100 частки даного домоволодіння, до складу якої входять:
по житловому будинку (А-1): Вітальня 1-2 площею 19,8 кв.м.; Житлова кімната 1-5 площею 11,9 кв.м.; Сходова клітка 1-6 площею 2,6 кв.м.; загальною площею 34,3 кв.м.;
-по прибудові (а2): Кухня 1-7 площею 7,6 кв.м.; Ванна -1-8 площею 4,5 кв.м.; Коридор 1-9 площею 5,4 кв.м.; загальною площею 17,5 кв.м.;
-по надвірних будівлях та спорудах: Ганок літ. (а 3); Сарай літ (В); Сарай літ. (в1); 48% огорожі літ. (№2).
Водночас, даним рішенням суду його зобов`язано влаштувати прибудову розміром 4,02x3,02 м з південно-східної сторони будинку; влаштувати дверний проріз з новоствореної прибудови в приміщення 1-3 на місці віконного прорізу з попереднім демонтажем віконного блоку; об`єднати приміщення 1-3 та 1-4 шляхом влаштування арки.
Окрім цього і його, і відповідача, було зобов`язано замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-2; замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-2 та 1-3; влаштувати розмежування окремих інженерних мереж та санітарно-технічних зручностей.
Однак, навіть після виділення йому частки домоволодіння в натурі, він і надалі не має змоги вільно володіти та користуватися належним йому майном, оскільки відповідач перешкоджає йому в здійсненні права на проживання в даному будинку та виконання зобов`язань за вищевказаним рішенням суду у влаштуванні добудов, перебудов, оскільки не впускає його на подвір`я та до будинку.
Своїми незаконними діями, відповідачка ОСОБА_2 не надає доступу до належної йому частки житлової площі, чим порушує його права та законні інтереси на вільне володіння власністю.
За захистом своїх прав він звертався до відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області, однак йому повідомлено, що в даному випадку вбачається цивільно-правовий характер, а тому було рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду.
Оскільки відповідач своїми діями обмежує та створює перешкоди у здійсненні його права власності, користування та розпорядження майном, то це змусило його звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 06 червня 2022 року було відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. 
14 грудня 2022 року до суду надійшло клопотання про об`єднання цивільних справ №949/1144/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості виконаних ремонтних робіт із даною справою .
Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року клопотання було задоволено, передано цивільну справу №949/565/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, судді Дубровицького районного суду Рівненської області Обороновій І.В. для вирішення питання про об`єднання з цивільною справою №949/1144/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості виконаних ремонтних робіт, в одне провадження.
Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Редзеля М.М. про об`єднання в одне провадження цивільної справи №949/1144/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості виконаних ремонтних робіт із цивільною справою №949/565/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення - відмовлено.
02 травня 2025 року представником відповідачки адвокатом Бевз Т.С. було надано додаткові пояснення у справі, в яких вона просила суд відмовити в позові ОСОБА_1 . Свої пояснення представник відповідачки мотивує тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували той факт, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні домоволодінням. А неодноразові звернення позивача до відділення поліції №1 ВП Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області за період 15 та 27 вересня 2021 року свідчить про виникнення конфліктних ситуацій між сторонами, одак не підтверджує вчинення відповідачкою перешкод у користуванні житлом.
Окрім того, представник відповідачки покликається на відсутність у позивача доказів того, що позивач звертався із заявою до виконавця про встановлення порядку та способу виконання судового рішення. Також, представник відповідачки наголошує на тому, що рішенням суду від 13 травня 2021 року зобов`язано позивача здійснити добудову та влаштувати розмежування інтернетних мереж та санітарно-технічних зручностей, проте позивач не надав доказів того, що він звертався за отриманням відповідних дозвільних документів на такі роботи. Зокрема, в матеріалах справи відсутні технічний висновок про можливість перепланування будинку, проект на перепланування, погодження на таке перепланування санітарного та пожежного нагляду та дозволу на перепланування систем опалення і електропостачання.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Богельський І.В. позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити вказаний позов. 
Відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідачки адвокат Бевз Т.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову.
Суд звертає увагу на те, що сторони перебувають між собою у родинних відносинах, позивач ОСОБА_1 є рідним братом відповідачки ОСОБА_2 , а тому судом надавалася можливість укладення між сторонами мирової угоди. Станом на день розгляду справи, сторонами не досягнуто взаємовигідних умов, а тому мирова угода сторонами не укладалася.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє з наступних підстав.
Дослідженими в ході судового засідання рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року, (а.с.10-13) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року,(а.с.14-15) встановлено, що за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 грудня 2017 року з індексним номером витягу 108108640, стверджується той факт, що право власності ОСОБА_1 було належним чином зареєстровано в державному реєстрі (а.с.18).
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 травня 2021 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2021 року(а.с.19-20), ОСОБА_1 було виділено 49/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої входить:
-по житловому будинку (А-1): Житлова кімната 1-3 площею 16,6 кв.м.; Житлова кімната 1- 4 площею 11,9 кв.м.; загальною площею 28,5 кв.м.;
- по прибудові (a l): Коридор 1-1 площею 7,4 кв.м.; Комора 1-10 площею 6,1 кв.м, загальною площею 13,5 кв.м.;
-по надвірних будівлях та спорудах: Літня кухня літ. (Б), Ганок літ. (а4), Веранда літ.(б1),
Гараж літ. (Г), Колодязь літ. (К), Ворота літ. (№1), 52% огорожі літ. (№2).   Копіями заяв позивача ОСОБА_1 від 15.09.2021 року, від 27.09.2021 року, від 27.09.2021 року, від 27.09.2021 року,(а.с.21-25) до Дубровицького РВП ГУНП в Рівненській області та відповідями на вказані заяви начальника ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області (а.с.26-28), стверджується факт чинення перешкод відповідачкою ОСОБА_2 у користуванні житлом позивачу ОСОБА_1 .
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Разом з цим, за положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказана норма визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Hixто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, іякі вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею І Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати конгроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 150 ЖК УРСР, яка закріплює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (п. 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (п. 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (п. 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та Інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і
гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Так, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивачу до будинку, він, як власник, несе не передбачені законом обмеження у праві користування власним житловим приміщенням.
Таким чином, позивач, як власник належної йому частини житлового будинку, має право на вселення до нього, оскільки відповідачем не забезпечено можливості вільного доступу до даного будинку, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема шляхом усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення його у даний будинок.
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. 
Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.), які необхідно стягнути на його користь із відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 3,41,47 Конституції України, ст.ст.15,16,317,319,321,356,358, 379,383,386,391 ЦК України, ст.ст. 2,3,81,89,141,263,264,265,268,352,354,355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В : 
Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права на користування належною позивачу ОСОБА_1 1/2 частиною житлового будинку з надвірними будівлями, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення позивача ОСОБА_1 у належну йому частину даного житлового будинку.
Стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , понесені ним і документально підтверджені судові витрати за сплату позивачем судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.) 
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи згідно пункту 4 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького
районного суду        К.М. Отупор