Справа № 450/3768/25 
Провадження № 2/450/331/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:   головуючого - судді   Мельничук І. І.
секретаря судового засідання Дикої О. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про визнання бездіяльності протиправою, зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в :
у провадженні судді Пустомитівського районного суду Львівської області Мельничук І. І. знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про визнання бездіяльності протиправою, зобов`язання вчинити дії, в якому позивач просить суд визнати право на приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; зобов?язати орган приватизації Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», з врахуванням висновків суду.
В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2025 у справі № 450/2252/24 задоволено його позов до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, яким визнано неправомірною відмову у передачі у приватну власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 , та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву про приватизацію з урахуванням висновків суду. При цьому судом встановлено відсутність підтвердження належності спірної квартири до службового житлового фонду, у зв`язку з чим вона підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 08.07.2025 позивачем, діючи у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, повторно подано заяву про приватизацію зазначеної квартири. Листом від 18.07.2025 відповідач відмовив у здійсненні приватизації, посилаючись на ненадання копії ордера на жиле приміщення та довідок щодо невикористання права на приватизацію за період з 1992 по 1999 роки. 22.07.2025 позивачем подано відповідачу довідки органу місцевого самоврядування про неучасть у приватизації державного житлового фонду, однак відповідач у задоволенні заяви фактично відмовив, зазначивши про необхідність додаткової конкретизації періодів проживання. Позивач вважає відмову відповідача протиправною, оскільки вимоги щодо надання документів, не передбачених законодавством, суперечать принципу діяльності органів влади, визначеному Конституцією України. Зазначає, що перелік документів, необхідних для приватизації, визначений підзаконними нормативними актами і не містить обов`язку подання довідок саме за вказаний відповідачем період у запропонованому ним вигляді. Також позивач зазначає, що відсутність ордера не може бути підставою для відмови у приватизації, оскільки ордер у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а факт законного вселення та користування житлом відповідачем не спростований. Ненадання копії ордера з причин, що не залежать від позивача, не повинно обмежувати реалізацію права на приватизацію. Крім того, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої органи приватизації не мають права відмовляти у приватизації займаного житла, крім випадків, прямо передбачених законом, перелік яких є вичерпним. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив у приватизації квартири, чим порушив його право на приватизацію житла, у зв`язку з чим просить позов задовольнити.
У судове засідання позивач не з`явився, однак у матеріалах справи є його заява про розгляд справи без участі, позов підтримує, просить такий задоволити.
У судове засідання відповідач не з`явився, однак його представник подав заяву про розгляд справи без участі, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.
Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що згідно Витягу з реєстру Солонківської територіальної громади від 27.06.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 22.06.2005 року, згідно Витягу з реєстру Солонківської територіальної громади від 27.06.2025 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована також за адресою АДРЕСА_1 з 13.11.2003 року.
Вказане знаходить своє підтвердження також із відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданій ОСОБА_1 за № 277 від 01.07.2025 року.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2025 року у справі № 450/2252/24, провадження 2/450/364/25, вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання протиправною бездіяльність та зобов?язання вчинити дії - задовольнити частково; визнати неправомірною відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова щодо передачі в приватну власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 ; зобов?язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 жовтня 2024 року із врахуванням висновків, які встановлені судом даним рішенням; стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп; у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 03.04.2025 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Після чого позивач ОСОБА_1 08.07.2025 року звернувся до керівника органу приватизації Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова як наймач житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із заявою про передачу займаної квартири у приватну власність. У поданій заяві позивач просив оформити передачу квартири у спільну часткову власність, яку він займає разом із членами сім`ї на умовах найму, а саме — ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, із визначенням ОСОБА_1 уповноваженим власником житла. До заяви позивачем було додано копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України заявника і членів його сім`ї, документи щодо присвоєння реєстраційних номерів облікових карток платників податків, документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, а також технічний паспорт на квартиру та його копію.
У відповідь на подану заяву позивачу ОСОБА_1 Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова за вих. № 575/14/3676 від 18.07.2025, за підписом начальника КЕВ м. Львова, повідомлено, що на виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2025 у справі № 450/2252/24 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача про приватизацію квартири з урахуванням висновків суду. За результатами розгляду заяви зазначено, що подані позивачем документи не відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема у зв`язку з відсутністю копії ордера на жиле приміщення та документів, які підтверджують невикористання позивачем і членом його сім`ї права на приватизацію державного житлового фонду за період з 19.06.1992 по 23.07.1999. У відповіді також зазначено, що підтвердженням невикористання житлових чеків є довідки, видані органами приватизації за попередніми місцями проживання особи після 1992 року. Водночас відповідач вказав, що рішення щодо приватизації спірної квартири може бути прийнято лише після подання всіх необхідних документів, передбачених законодавством. Фактично відповідачем відмовлено у здійсненні приватизації до усунення вказаних недоліків у поданих документах.
Відповідно до довідки за № 90 від 19.06.2025 року, за підписом начальника філії № 1 Будинкоуправління № 4 (Липники) КЕВ м. Львова Любові Худої, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на території в/ч НОМЕР_1 з 23.07.1999 року по 13.11.2003 року. Прибув в даний населений пункт з м. Борщів, Тернопільської області. Приватизованого житла в даному населеному пункті не має, участі в приватизації не брав.
Згідно довідки за № 03-18/1176 від 10.07.2025 року, виданої Борщівською міською радою вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , не брала участі в приватизації житла державного житлового фонду на території Борщівської міської територіальної громади.
Також, із довідки за № 03-18/1175 від 10.07.2025 року, виданої Борщівською міською радою вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не брав участі в приватизації житла державного житлового фонду на території Борщівської міської територіальної громади.
До матеріалів справи позивачем долучено також технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) № НОМЕР_2 у будинку квартирного типу (гуртожитку), що за адресою: АДРЕСА_3 , інвентаризаційна справа № 47419 від 30.05.2025 року, виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , із експлікації внутрішніх площ до плану будівлі літера А-5 АДРЕСА_1 , та складається із: коридору – 11,40 кв. м., житлової кімнати – 11,50 кв.м., ванної – 2,50 кв.м., вбиральні – 1,20 кв.м., житлової кімнати – 8,70 кв.м., житлової кімнати – 16,50 кв. м., лоджії – 3,20 кв.м., кухні – 7,70 кв. м., кладової – 1,00 кв.м. Всього по квартирі – 63,70 кв.м., в тому числі житлової площі – 36,70 кв.м., допоміжної - 27,0 кв.м.
Таким чином в матеріалах справи наявні Витяг з реєстру Солонківської територіальної громади про реєстрацію позивача у квартирі АДРЕСА_2 , а також інформація про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не брали участі в приватизації житла державного житлового фонду на території Борщівської міської територіальної громади, а також, що позивач у даній справі, приватизованого житла в населеному пункті с. Липники не має, участі в приватизації не брав.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, ст. 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається ст. 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору, про що зазначено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.05.2021, справа № 750/2176/17.
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, слід виходити із його ефективності. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.
Щодо характеру спірних правовідносин та наявності порушеного права позивача суд керується наступними нормами.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно ст. 3 приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 зазначеного Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.
Випадки безоплатної передачі квартир (будинків) незалежно від розміру їх загальної площі передбачені ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Частиною 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 вказаного Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц.
Тобто, право особи на приватизацію не може бути обмежено виключно відсутністю ордеру на займане приміщення. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 24.02.2019 у справі № 296/4642/19.
Судом встановлено, що КЕВ м. Львова як органом приватизації відмовлено позивачу у передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю довідки з органів приватизації про невикористання права на приватизацію, ордера на жиле приміщення.
З огляду на те, що згідно встановлених судом обставин, позивач вселився у житло на законних підставах і протягом тривалого часу, а саме більше 15 років, добросовісно та офіційно використовує квартиру як житло, суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача в оформленні права власності на квартиру в порядку приватизації в зв`язку з відсутністю в позивача ордеру є незаконною та такою, що порушує житлові права позивача, а тому житлові права позивача підлягають захисту.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд враховує, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 750/13452/19(провадження № 61-17389св20) висловив правову позицію відносно ефективного способу захисту у подібній справі.
Зокрема, Верховний Суд визнав правильним застосування способу захисту порушених прав шляхом зобов`язання відповідача виконати повний обсяг всіх передбачених чинним законодавством юридично значимих дій, спрямованих на приватизацію житла.
За таких обставин, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону, відповідно до ч. 2ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи заявлені позивачем вимоги та обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, суд вважає, що для ефективного захисту порушених прав позивачки за встановлених судом обставин слід визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Разом з тим, суд звертає увагу, що позовні вимоги в частині визнання права на приватизацію за ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є стороною у даній справі, її процесуальний статус судом не визначений, позовних вимог від її імені не заявлено, а також вона не залучена до участі у справі у встановленому процесуальним законом порядку. Надана позивачем довіреність на представництво інтересів ОСОБА_2 не змінює зазначеного, оскільки не свідчить про набуття нею статусу позивача у справі та не надає суду підстав вирішувати питання щодо захисту її прав у межах даного провадження. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів самостійно або через представника, однак такий захист здійснюється виключно за умови набуття особою відповідного процесуального статусу у справі.
Отже, ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися до суду самостійно з відповідними вимогами щодо захисту свого права на приватизацію житла у встановленому законом порядку.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання права на приватизацію за ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача вчиняти дії.
З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 47, 55 Конституції України, ст. ст. 7,10,12,13,18,76-82,133,141,211,247,259,263-268 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова про визнання бездіяльності протиправою, зобов`язання вчинити дії, – задоволити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати орган приватизації Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова ( м. Львів, вул. Батуринська, 2, ЄДРПОУ: 07638027) розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», з врахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (м. Львів, вул. Батуринська, 2, ЄДРПОУ: 07638027) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.01.2026 року.

Суддя: І. І. Мельничук