П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Київ

Справа №759/21608/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/4105/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляцій ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Петренко Н.О. 07 жовтня 2025 року у м. Київ та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дітей разом з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.
Позов обґрунтовано тим, що у період спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народились доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
З вересня 2022 року позивач разом із дітьми проживав окремо від відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Цю квартиру він винаймає, що підтверджується договором найму квартири, копія якого додається. Саме цю квартиру діти вважають своєю домівкою. У квартирі наявні всі необхідні умови для проживання дітей, є окрема дитяча кімната, обладнана меблями для двох дітей (ліжка, шафи для одягу, письмові столи для занять), наявні іграшки, книжки та інші особисті речі, що свідчать про фактичне проживання дітей. Санітарні умови квартири відповідають необхідним вимогам: в наявності гаряче та холодне водопостачання, система опалення працює справно. Позивач постійно піклувався про добробут родини, забезпечуючи її матеріальне утримання, відпочинок на високому рівні, приймав активну участь у вихованні дітей, відводив до садочку та піклувався про здоров`я.
Діти спілкувалися з матір`ю, як правило, лише по вихідним дням (суботам чи неділям) за усною домовленістю між позивачем та відповідачем. Жодних перешкод у спілкуванні матері з дітьми позивач не чинив. Поряд із цим, навіть у дні зустрічей мати не проявляла значного інтересу до дітей, не розпитувала, як їхні справи у садочку, як здоров`я тощо.
Проте, 28 вересня 2024 року, у суботу, під час чергової зустрічі із дітьми мати забрала дітей і не повернула до місця їх постійного проживання. Як з`ясувалося пізніше через листування та дзвінки у застосунку обміну миттєвими повідомленнями «Телеграм», мати вивезла дітей до Литовської Республіки без дозволу та попередження про це позивача. 
У зв`язку із вивезенням дітей до Литовської Республіки без погодження та без відома позивача (батька дітей), виникла необхідність розгляду питання про визначення місця проживання дітей. 

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_2 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що перші пів року після народження дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали за її зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , потім приблизно пів року в будинку її матері за адресою: АДРЕСА_3 . Приблизно у травні-червні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом з дітьми переїхали в орендовану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
З початком збройної агресії рф проти України 24 лютого 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом з дітьми спочатку виїхали до матері позивача за зустрічним позовом - в будинок АДРЕСА_3 , а напочатку березня 2024 року позивач разом з дітьми та своєю рідною сестрою евакуаційним потягом виїхала з Києва в Польщу, а потім - до Вільнюса (Литовська Республіка).
04 вересня 2022 року, виконуючи наполегливі вимоги ОСОБА_1 вона з дітьми повернулася до Києва. Однак майже відразу після цього ОСОБА_1 вигнав її з дому. Спочатку приблизно протягом місяця (вересень-жовтень 2022) ОСОБА_1 дозволяв ОСОБА_2 приїжджати зранку до дітей, готувати їм сніданок, відводити до садочка, забирати із садочка, відводити додому та готувати вечерю, але потім ОСОБА_2 мала їхати з дому.
Протягом цього часу ОСОБА_2 знайшла роботу та житло, в якому створила належні умови для проживання дітей (Лист Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА в м. Києві та Акт обстеження умов проживання додається).
Однак з жовтня 2022 ОСОБА_1 доручив виховання дітей своїй мамі та майже повністю обмежив ОСОБА_2 можливість спілкуватись і зустрічатися з дітьми. Досягти з розумної домовленості щодо рівної участі обох батьків у вихованні та утриманні дітей не вдалося.
ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_1 застосовував до неї як психологічний аб`юз, який полягав у постійному її знеціненні, критиці, маніпуляціях, приниженні, погрозах та газлайтингу (формуванню у позивачки за зустрічним позовом сумнівів у власному сприйнятті реальності), так і економічний аб`юз, який полягав у повному контролі над її доступом до фінансів, забороні працювати та намаганні ізолювати від друзів.
ОСОБА_2 вказує, що 28 вересня 2024 року з відома ОСОБА_1 виїхала з дітьми до Вільнюса (Литовська Республіка) до свого батька на відпочинок з метою хоча б на декілька тижнів забезпечити дітям безпечне середовище (враховуючи постійні повітряні тривоги у Києві (ракетні обстріли, атаки ударних БпЛА) та існуючу очевидну небезпеку для життя під час таких тривог), лише в подальшому вирішила залишитися з дітьми на більш тривалий час.
На даний час ОСОБА_2 має у Вільнюсі орендоване житло, яке належним чином облаштовано та має належні умови для проживання дітей (договір оренди з перекладом буде наданий суду після отримання з бюро перекладів). Також, ОСОБА_2 має у Вільнюсі постійну роботу із заробітною платою 1690 Євро на місяць, тобто має більш, ніж достатній самостійний дохід, щоб забезпечити себе та обох дітей.
З огляду на вказане просила зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дітей разом з батьком відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю задоволено.
Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
Рішення суду мотивовано тим, що зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки відповідатиме найкращим інтересам дітей: діти мають емоційний зв`язок з матір`ю; проживання з матір`ю забезпечує їхню безпеку та стабільність; мати активно піклується про фізичний, психоемоційний, освітній та культурний розвиток дітей; проживання з матір`ю відповідає нормам національного законодавства та міжнародних стандартів (Конвенція про права дитини, практика ЄСПЛ).
Суд врахував також, що право батька на проживання з дітьми не може переважати над найкращими інтересами дітей, особливо коли проживання з ним створює психологічний тиск та знаходження у небезпеці через воєнний стан у країні. Враховуючи умови проживання дітей, їх емоційний зв`язок із матір`ю, безпеку, стабільність, психоемоційний стан, суд дійшов висновку, що задоволення позову ОСОБА_1 не відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки це створило б ризик для життя та порушення їх психоемоційного стану та стабільності проживання.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025року заяву представника позивача за зустрічним позовом - адвоката Бойко Н.В. про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат у цивільній справі- задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 107211,2 грн на відшкодування понесених судових витрат. У задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення 60896 грн витрат, пов`язаних із залученням перекладачів та/або проведенням експертиз відмовлено.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без неповного встановлення обставин, які мають значення для справи.
Вказує, що висновки суду першої інстанції щодо нібито неналежної поведінки позивача є необґрунтованими, суперечливими та такими, що не підтверджені жодними належними та об`єктивними доказами. Суд безпідставно проігнорував письмові матеріали, які свідчать про належне виконання позивачем батьківських обов`язків, стабільне забезпечення дітей і турботу про їхній розвиток, чим порушив вимоги щодо всебічного, повного й об`єктивного дослідження доказів. Такі порушення свідчать про відсутність належного мотивування рішення та ставлять під сумнів його законність і обґрунтованість.
Також звертає увагу на те, що твердження суду першої інстанції про належне виконання відповідачем батьківських обов`язків є безпідставним і суперечить фактичним даним справи. Суд не врахував документальні докази, які підтверджують, що протягом двох років після повернення з-за кордону саме батько забезпечував дітям належні умови проживання, виховання, навчання та медичне обслуговування. Тобто висновки суду першої інстанції в частині характеристики відповідача як матері не відповідають дійсним обставинам справи, ґрунтуються на вибірковій оцінці доказів і мають бути визнані необґрунтованими.
Скаржник зазначає, суд першої інстанції не забезпечив повного, об`єктивного та індивідуального аналізу психологічного стану дітей і їхніх найкращих інтересів: безпідставно відмовив у призначенні судово-психологічної експертизи, підмінив фахові висновки суб`єктивними показаннями свідків, не врахував офіційний висновок компетентного органу Литовської Республіки та не мотивував причини його відхилення, що свідчить про неповноту дослідження доказів і неправильне застосування принципу «найкращих інтересів дитини».
Крім того, посилання суду на «жіночий гендер» як аргумент для переваги матері, по суті, є проявом гендерної дискримінації, що є порушенням як національного, так і міжнародного законодавства. 
Безпідставним позивач вважає й посилання суду на воєнний стан як підставу для визначення місця проживання дітей з матір`ю за кордоном, що суперечить вимогам статей 141, 161 Сімейного кодексу України та усталеній судовій практиці.
У зв`язку з чим представник позивача просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . Вирішити питання судових витрат в суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач також оскаржує додаткове рішення суду, посилаючись на його незаконність та не обґрунтованість.
Вказує, що документи додані до заяви про ухвалення додаткового рішення викликають сумніви щодо достовірності щодо того, що підпис ОСОБА_2 в них виконаний саме нею. Так, відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 перебуває за кордоном. Натомість підписи на договорі та акті виконані безпосередньо на паперовому документі. Акт від 10.10.2025 не міг бути фізично доставлений в Україну з-за кордону за два дні до 12.10.2025, коли його копія була надіслана до суду та стороні позивача. Разом із цим, і копія наданого договору, і копія наданого акту містять у всіх графах візуально однакові підписи, які мають чіткі контури при розгляді в електронному варіанті, що може свідчити про їх діджитальне накладення. Зазначене ставить під сумнів відповідність поданих копій договору та акту їх оригіналам, у зв`язку із чим суд мав би витребувати оригінали вказаних документів.
Позивач вважає, що з метою з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а саме підтвердження наданих повних та достовірних відомостей щодо понесених витрат на правову допомогу, вважаємо, що суд мав би витребувати оригінали договору про надання правничої допомоги № 24/10-3 від 24 жовтня 2024 року та акту приймання-передачі наданих правових послуг від 10 жовтня 2025 року.
Також зауважує, що у додатковому рішенні суд першої інстанції не надав оцінку тому, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу становить 106000 грн, у той час як попередньо її орієнтовний розмір становив 30000 грн, що є істотним перевищенням (у 3,5 рази).
За таких обставин просить скасувати додаткове рішення від 20 жовтня 2025 року в частині стягнення витрат на правову допомогу та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 106000 грн відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за зустрічним позовом просить законні рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, які ухвалені з дотриманням норм матеріально та процесуального права залишити без змін та відхилити апеляційну скаргу, доводи якої не спростовують і не впливають на правильність висновків районного суду.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник - адвокат Петльована Н.С. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про її задоволення.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Бойко Н.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду не з`явився про розгляд справи повідомлялися належно (т.3 а.с.227).
Від представника Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без його участі. Просив прийняти рішення в інтересах дітей (т.3 а.с.224). 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності учасників справи, які не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 21 травня 2019 року (т.1, а.с.17).
Відповідно до договору найму житла від 01 липня 2022 року ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.18-19).
В акті про встановлення факту проживання від 04 жовтня 2024 року складеного голою БК «Печерський-7» вказано, що діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фактично проживали разом із батьком ( ОСОБА_1 ) в орендованій ним квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 04 вересня 2022 року по 28 вересня 2024 року (т.1, а.с.20).
Згідно з довідкою № 96 від 01 жовтня 2024 року виданою директором ДНЗ № 441 Скляр Г. діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відвідували дошкільний заклад з 01 вересня 2021 року по 27 вересня 2024 року (т.1, а.с. 21).
Також директором ДНЗ № 441 ОСОБА_8 надано характеристики від 30 вересня 2024 року щодо дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , де вони характеризуються позитивно (т.1, а.с.21-22).
З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва вбачається, що діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебувають під наглядом у вказаному центрі. До вказаного листа долучено знімки з екрану в електронному кабінеті, щодо звернень до закладу, виписки із амбулаторних карток та декларації про вибір лікаря (т.1, а.с.23-30).
Відповідно до договору дарування від 04 жовтня2024 року ОСОБА_1 набув право власності на трикімнатну квартири за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, а.с.33).
Згідно довідки про доходи № 003324/СФ від 01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 має сукупний дохід у розмірі 2404772,14 грн за останній рік в ТОВ «Сільпо-Фуд» (т.1, а.с.35). Наявна у справі й характеристика ОСОБА_1 з місця роботи - ТОВ «Сільпо-Фуд», згідно з якою він характеризується позитивно (т.1, а.с.34).
Долучено до справи також й довідку про доходи ОСОБА_2 з місця роботи - АТ «Сенс Банк» № 51855-55-2/2023 від 28 грудня 2023 року, де вказано, що вона за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року отримала 91500 грн заробітної плати (т.1, а.с.166)
Районним судом встановлено, що станом на дату розгляду справи, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично проживають разом із матір`ю ОСОБА_2 у місті Вільнюсі у орендованому житлі, яке облаштоване для проживання дітей, що підтверджується договором оренди (т.1, а.с. 219-223).
Діти та мати мають посвідки на проживання у Литовській Республіці на підставі тимчасового захисту (т.1, а.с.169-174).
Крім того ОСОБА_2 є працевлаштованою у ЗАТ «Майорель Литва» з 28 жовтня 2024 року та отримує 1690 Євро заробітної плати на місяці (т.1, а.с.224-225).
Також ОСОБА_2 Асоціацією «Жіночий інформаційний центр» надано довідку про допомогу, надану спеціалізованим центром комплексної допомоги 12 грудня 2024 року № 1067-СЦКД/24 (SKPC/24) де вказано, що їй надано емоційну підтримку, інформаційну консультативну допомогу, з підстав застосування до неї колишнім чоловіком психологічного насильства. Їй надано дві консультації консультанта СЦДК і одну консультацію психолога СЦДК. Консультації психолога СЦДК будуть продовжені. Від вказаного центру ОСОБА_2 також надала довідку від 16 січня 2025 року № 47- SKPC/25, про продовження отримання допомоги (т.1, а.с.226-227, т.2 а.с.62-64).
У висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання визначення місця проживання малолітніх дітей ( ОСОБА_10 та ОСОБА_4 ) та надати відповідний висновок суду, оскільки повернення дітей в Україну під час воєнного стану може нести загрозу їхньому життю та здоров`ю. Розгляд питання можливий лише після повернення дітей в Україну або після припинення дії воєнного стану в Україні, що настане раніше (т. 2 а.с.48-49).
Органом опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що орган опіки та піклування не має правових підстав у наданні висновку про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв?язку з неможливістю визначення психоемоційного стану та особистої прихильності дитини до батьків та підтвердження проживання дітей в Подільському районі міста Києва (т.2, а.с.109-108).
29 грудня 2024 року щодо ОСОБА_1 було винесено припис (ордер) про захист від домашнього насильства № 0724000029156 відповідно до якого останній був зобов`язаний із 12.32 години 29 грудня 2024 року до 23.59 години 12 січня 2025 року не відвідувати місце проживання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_5 , не наближатися ближче, ніж на 100 м до ОСОБА_11 та дітей, які проживають з нею - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не спілкуватися і не шукати контакту з ними (т.2, а.с.55-56). 
Вказаний ордер було оскаржено ОСОБА_1 й постановою Вільнюського міського окружного суду від 09 січня 2025 року було анульовано частину ордера про захист від домашнього насильства № 0724000029156, винесеного відповідно до ОСОБА_14 в частині спілкування з дітьми. В іншій частині захисний ордер залишено чинним (т.2, а.с.77-85).
З рішення про оцінку ситуації з дитиною Державної служби із захисту прав дітей та усиновлення при Міністерстві соціального захисту та праці відділення із захисту прав дітей міста Вільнюса № 1VSVвід 16 січня 2025 року вбачається, що 30 грудня 2025 року було отримано та зареєстровано в Реєстрі зареєстрованих поліцією подій (PRIR) повідомлення за № 1VТР-6355 про те, що до матері дитини приїхав з України її колишній співмешканець, батько дітей і загрожує забрати їх. В Україні триває шлюборозлучний процес. У будинку двоє неповнолітніх. Батьку дитини було призначено Ордер САА (проти домашнього насильства) (т.2, а.с.59-62).
27 лютого 2025 року рішенням Вільнюського окружного суду прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про повернення дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_16 до місця проживання - до України (т.2, а.с.172-173).
20 березня 2025 року Державною службою із захисту прав дітей та усиновлення при Міністерстві соціального захисту та праці Департаменту методичної допомоги, національного та міжнародного співробітництва було надано висновок до Вільнюського окружного суду у якому вказано, що Служба дотримується позиції, що вивезення дітей з України та їхнє прибуття до Литовської Республіки мають бути визнані незаконними (т.2, а.с.239-244).
16 квітня 2025 року постановою Вільнюського окружного суду відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_14 про повернення до України неповнолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
У цій постанові наведені висновки здійснені Державною службою із захисту прав дітей та усиновлення при Міністерстві соціального захисту та праці Департаменту методичної допомоги, національного та міжнародного співробітництва та вказано на те, що діти ОСОБА_17 та ОСОБА_18 мали спілкування з психологом та не виявляли негативного ставлення до батька, проте обидві зазначили, що якби сталось щось погане, то першою повідомили б маму, а якщо щось хороше, то спочатку батькові. Діти вказали, що їм подобалося жити в України, але там «падають бомби», тому вони бояться повертися до України. В Литві їм подобається жити і вони зустрічались з батьком. 
Суд також зазначив, як важливою обставину, що ОСОБА_2 після початку війни вже не вперше приїжджає до Литви з неповнолітніми дітьми з підстав воєнних дій в Україні й попередні приїзди були узгоджені з позивачем. ОСОБА_2 , яка була допитана в судовому засіданні, вказала, що після закінчення війни планує повернутися жити до Києва. Ці обставини свідчать, що мета зацікавленої особи не втекти від позивача та жити в іншій країні, а захистити неповнолітніх дітей від воєнної небезпеки. (т.3, а.с.35-40).
Вказана постанова Вільнюського окружного суду від 16 квітня 2025 року залишена в силі постановою Апеляційного суду Литви від 29 травня 2025 року.
Апеляційний суд у цій постанові, зокрема, вказав на те, що докази, наявні у справі, що розглядається, дозволяють оцінити, що зв`язок малолітніх доньок з їхнім батьком не перервано, батько докладає зусиль для підтримання цього зв`язку та його зміцнення. З актів вислуховування думки дитини видно, що дівчатка мають емоційний зв`язок з обома батьками, люблять як мати, так і батька (п.57).
Колегія суддів, проаналізувавши сукупність зібраних у справі доказів, визнала, що суд першої інстанції, оцінивши фактичні обставини ситуації, що склалась у цьому конкретному випадку, дійшов обґрунтованого висновку, що через військову агресію російської федерації проти України, незважаючи на те, що наразі у Києві не ведуться активні військові дії, малолітнім дітям сторін у Києві небезпечно через постійну загрозу повітряних ракетних ударів, існує великий ризик того, що у разі повернення неповнолітніх дітей сторін до України їм буде завдано психічну та фізичну шкоду, тому обґрунтовано застосував виняток, закріплений у п. b частини 1 статті 13 Гаазької конвенції, та не повернув малолітніх дітей сторін до держави їх постійного місця проживання - України (п.58) (т.3, а.с.75-84).

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положеннями ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
В порядку визначеному ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить про те, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №754/16535/19 (провадження № 61-14623св21).
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин справи вбачається, що спільні діти сторін на момент розгляду справи проживають разом із матір`ю в м. Вільнюсі Литовської Республіки і рішенням суду цієї країни, яке набрало законної сили, відмовлено у їх поверненні до України з підстав забезпечення їх найкращих інтересів.
Оскільки діти перебуваються за межами України національні органи опіки та піклування не змогли надати об`єктивний висновок щодо проживання дітей з одним із батьків.
Разом з тим з рішення судів Литовської Республіки вбачається, що компетентним органом були досліджені умови їх проживання у цій країні та з`ясована їх думка щодо їх проживання з матір`ю у Литві та щодо їх проживання з батьком в Україні, яка вказує на їх бажання залишитись проживати разом з матір`ю у Литві. Також наведені психологом відповіді дітей на поставлені запитання, вказують на наявність тісного їх зв`язку з матір`ю.
Апеляційний суд зауважує, що судом не встановленого будь-якого негативного ставлення дітей до батька, і батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.
З матеріалів справи вбачається, наявність між батьками певних конфліктів, проте тривалого психологічного насильства з боку позивача відносно відповідача, як на те вона вказувала в обґрунтуванні вимог зустрічного позову, не доведено в межах розгляду даної справи. Наявне у справі судове рішення щодо застосування ордера про захист від домашнього насильства мотивоване наявністю ризиків вчинення такого насильства, а не реальними діями позивача.
Поряд з цим з матеріалів справи вбачається і це було визнано сторонами у справі батько мав можливість спілкування з дітьми у Литовській Республіці, також наявна можливість комунікації дистанційно. А отже батько не є обмежений у спілкуванні з доньками, отримує всю необхідну інформацію щодо їх розвитку та життя, тому районний суд з урахуванням віку дітей обґрунтовано вважав, що для їх емоційного та психологічного стану доцільно буде визначити місце проживання з матір`ю. 
Під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено, що їх спільні з позивачем діти не мають необхідного догляду, забезпечення та інших благ, які потребує дитина відповідного віку. А пояснення допитаних районним судом свідків, з урахуванням матеріалів справи, у їх сукупності, не є достатніми для підтвердження необхідності визначення місця проживання доньок з батьком.
Визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливає на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
З урахуванням зазначеного та обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав щодо визначення місця проживання доньок сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_2 . При цьому суд першої інстанції, вирішуючи спір вказав на те, що виходив з інтересів дітей, враховуючи вже сталі соціальні зв`язки, вік, психологічний стан тощо. 
Апеляційний суд, з урахуванням викладеного та в контексті першочергового врахування інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що малолітні ОСОБА_17 та ОСОБА_18 тривалий час проживають з матір`ю в м. Вільнюсі й для забезпечення інтересів дитини визначення її місця проживання саме із матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей, вважає, що суд першої інстанції дотримався балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання і обов`язком батьків діяти в їх інтересах та зробив обґрунтований висновок про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 .
Районний суд правильно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених ними позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення районного суду та якнайкращим інтересам малолітніх дітей буде відповідати саме проживання її з батьком, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи є не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на нормах національного та міжнародного права. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Здійснюючи перегляд додаткового рішення у справі, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Додаткове рішення було ухвалено судом першої інстанції за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 168107,20 грн, що складається з 1211,20 грн - відшкодування судового збору та 166896 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та пов`язаних із залученням перекладачів.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві було здійснено заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести (витрати на професійну правничу допомогу) у сумі 30000 грн (т.1, а.с.149).
При зверненні до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу, на підтвердження таких витрат стороною відповідача було надано в копіях: договір про надання правничої допомоги укладений між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Адвокатська фірма «Наталії Бойко» в особі адвоката Бойко Н.В. 24 жовтня 2024 року, додаткова угода від 24 жовтня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 10 жовтня 2024 року в якому визначені види наданих послуг, їх вартість, та визначений загальний розмір 166896 грн, докази часткової оплати послуг про надання правничої допомоги в розмірі 40000 грн та докази оплати перекладу (т.3, а.с.124-141)
Суд першої інстанції вважав заявлені відповідачем витрати у сумі 166896 грн такими, що не підлягають стягненню в визначеному розмірі, оскільки витрати на перекладача та проведення експертиз не проводилися в рамках даної справи та нюмають прямого та необхідного відношення до предмету даного спору, а тому стягнув витрати понесені на правову допомогу в сумі 106000 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір - 1211,20 грн.

Додаткове рішення ОСОБА_1 оскаржив лише в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 106 000 грн, а тому у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України, в іншій частині рішення колегією суддів не переглядається.
Так, заперечуючи проти даної суми витрат позивач за первісним позовом вказав, що у додатковому рішенні суд першої інстанції не надав оцінку тому, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу становить 106000 грн, у той час як попередньо її орієнтовний розмір становив 30000 грн, що є істотним перевищенням (у 3,5 рази).
Такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 в зустрічному позові було заявлено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн, який у відповідності до чинного законодавства може бути збільшено, враховуючи при цьому те, що справа розглядалась майже рік з дати звернення до суду і до ухвалення рішення по справі, представник відповідача приймав участь в судових засіданнях, подавав клопотання, інформація про що міститься в акті приймання-передачі наданих послуг від 10 жовтня 2024 року, а представник позивача свою чергу не надав заперечень на заяву відповідача, яка була доставлена до його електронного кабінету в Електронному суді 12 жовтня 2025 року 23:49, а тому у суду були відсутні підстави до зменшення витрат з підстав не їх співмірності з заявленими вимогами (т.3 а.с.142-143).
Крім того позивач ОСОБА_1 ставить під сумнів оригінальність підпису відповідача в договорі та акті, які на його думку мають чіткі контури при розгляді в електронному варіанті, що може свідчити про їх діджитальне накладення. Зазначене ставить під сумнів відповідність поданих копій. 
Однак, вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що вказаний підпис не відповідає оригіналу, а у суду відсутні сумніви вважати, що договір немає юридичної сили, враховуючи при цьому, що адвокат Бойко Н.В. надає правову допомогу ОСОБА_2 ще з початку розгляду справи та саме нею було надано зустрічний позов й у ОСОБА_1 не виникало питання, щодо неналежності повноважень представника на стадії.

З урахуванням встановлених обставин, та за відсутності інших доводів, які б спростували висновки районного суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав до скасування додаткового рішення районного суду оскільки воно ухвалено в порядку визначеному ст.ст. 137,141,270 ЦПК України та з урахуванням усталеної судової практики, визначений судом першої інстанції розмір компенсації витрат відповідає принципам розумності і справедливості.

В порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а тому відсутні і підстави для компенсації понесених витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2026 року.