17.03.26
22-ц/812/635/26
Справа №487/6018/25
Провадження № 22-ц/812/635/26
Доповідач в апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 березня 2026 року   м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк. Л.М.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участі заявника - ОСОБА_1 та її представника - Кузьміних І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
Міністерства оборони України
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Цурканом Р.С., повний текст судового рішення складено 30 грудня 2025 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Миколаївська міська рада, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
20 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Миколаївська міська рада, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
У заяві зазначила, що вона є цивільною дружиною загиблого військового - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З ОСОБА_2 вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше двадцяти років з 2001 року та за адресою АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя.
Інших близьких членів родини ОСОБА_2 , які перебували б на його утриманні, немає.
Зазначала, що особисто ОСОБА_2 до особової справи військовослужбовця внесена інформацію про неї як про його цивільну дружину та їх сімейний стан.
Тому на підставі поданої інформації про сімейний стан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано на її ім`я сповіщення сім`ї №111/2024 від 02 серпня 2024 року № 9131, про те, що цивільний чоловік старший солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зник безвісти 29 липня 2024 року під час виконання бойового завдання, за призначенням в ході ведення бойових дій в районі села Парасковіївка, Покровського району, Донецької області. Це сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (допомоги) і надання пільг у встановленому законодавством порядку.
У травні 2025 року вона отримала інформацію про загибель військового ОСОБА_2 .
З метою отримання виплати грошової компенсації загиблого військового ОСОБА_1 звернулась до в/ч НОМЕР_1 , проте їй було відмовлено у зв`язку з тим, що вона не має право на виплати грошової компенсації загиблого військового ОСОБА_2 , оскільки відповідно до поданих нею документів неможливо встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки та вона не є законною дружиною загиблого військового ОСОБА_2 . 
Посилаючись на викладене, заявник просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , з 2001 року по день смерті військового.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та жінки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без шлюбу з 2001 року по день смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю без шлюбу  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 у період з 2001 року по день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 є доведеним. Встановлення такого факту має юридичне значення, оскільки надасть заявниці можливість отримати одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.
Так вказували, що в акті про проживання осіб за місцем реєстрації ОСББ «Лазурне підвір`я» від 05.05.2025р. зазначено, що заявниця та загиблий ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка, проте судом не може бути прийнятий до уваги вищевказаний акт в якості належних доказів, як доказ встановлення факту проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та не зрозуміло, на підставі чого голова ОСББ зазначив у акті ОСОБА_2 як «зять», адже чинним законодавством не передбачено, що ОСББ мають повноваження встановлювати такі факти, тим паче, що голова ОСББ в своїй довідці не зазначила на підставі чого було встановлено такий факт.
В той же час, враховуючи позицію Верховного суду зазначену у постанові від 17січня 2024 року справа №759/14906/18, можливе проживання за однією адресою ніяким чином не підтверджує того факту, що між заявницею та загиблим ОСОБА_2 склалися усталені відносини, які були притаманні подружжю. Банківські перекази коштів також не підтверджують факту проживання однією сім`єю, та того, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Враховуючи той факт, що протягом 23 (двадцяти трьох) років, починаючи з 2001 по 2024 рік заявниця і загиблий ОСОБА_2 не звертались до місцевого органу ДРАЦС з метою офіційно зареєструвати свої можливі відносини, можна дійти висновку, що в законний спосіб не була визнана воля ОСОБА_2 у бажанні визнання своєю дружиною заявницю до моменту загибелі, що свідчить про його ставлення до цього факту. 
Також, до своєї заяви заявниця не додала жодних документів, в яких підтверджується інформація, що вона проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .. Свідки, які були допитані на судовому засіданні, даючи свої показання, повідомляли загальні твердження про те, що заявниця та загиблий ОСОБА_2 проживали однією сім`єю і мали взаємні права та обов`язки, не конкретизували фактичними даними змісту таких прав та обов`язків, що і не дає підстави для висновку, що між заявницею та загиблим ОСОБА_2 усталені відносини, які притаманні подружжю.
Вказують, що заявницею не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та загиблого ОСОБА_2 як жінки та чоловіка, тобто наявність сім`ї, зокрема, що заявниця із ОСОБА_2 постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та стандарту доказування, просили про задоволення апеляційної скарги Міністерства оборони України, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені заяви.
Про дату, час та місце розгляду справи інші учасники справи повідомлені належним чином, проте не з`явилися. В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
У судовому засіданні заявник та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до витягу про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 26 серпня 2024 року, довідки про склад осіб зареєстрованих у житловому приміщенні від 08 листопада 2017 року за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з 05 серпня 1997 року, а ОСОБА_2 був зареєстрований з 08 листопада 2017 року ( а.с.6). 
В акті про проживання осіб за місцем реєстрації ОСББ «Лазурне підвір`я» від 05 травня 2025 року зазначено, що громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає з громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації з 2001 року по 07 листопада 2017 року, а з реєстрацією з 08 листопада 2017 року по теперішній час( а.с.7).
ОСОБА_2 був призваний на військову службу.
У сповіщенні сім`ї № 111/2024 від 02 серпня 2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив ОСОБА_1 проте, що її цивільний чоловік старший солдат ОСОБА_2 зник безвісти 29.07.2024 року під час виконання бойового завдання за призначенням в ході ведення бойових дій в районі села Парасковіївка Покровського району Донецької області ( а.с.4).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12024152030001236 від 05 серпня 2024 року Миколаївським РУП ГУНН в Миколаївській області за заявою ОСОБА_1 зареєстровано вчинення кримінального правопорушень за частиною першою статті 115 КК України( а.с.4,5).
Сповіщенням сім`ї від 19 травня 2025 року № 87/2025 повідомлено про те, що старший солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 в районі села Парасковіївка Покровського району Донецької області. Під час виконання бойового завдання в ході ведення бойових дій, вірний присязі, у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність. Також вказано, що це сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (допомоги) і надання пільг у встановленому законом порядку ( а.с.20).
Вказані сповіщення надсилалися заявникові на підставі даних, наданих самим військовослужбовцем ОСОБА_2 під час служби, в розділі «Сімейний стан».
Постановою слідчого відділу Дніпровського РУП №1 ГУНП у Дніпропетровській області від 15 травня 2025 року, труп особи генетичної статті визнано як військовослужбовець Збройних Сил України ОСОБА_2 , 1977 року народження ( а.с.20 зворот).
Згідно лікарського свідоцтва про смерть №2318не/129р від 20 травня 2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в зоні військових (бойових) дій, про що було видано свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26 травня 2025 року ( а.с. 21,23). 
Свідоцтво про поховання ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 , видане 07 червня 2025 року ОСОБА_1 ( а.с.24)
Батьки ОСОБА_2 - батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 ( а.с.19 зворот).
З наданих виписок по рахунку АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_2 у період з 2022 по 2024 рік неодноразово перераховував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти.
Заявником надано фотографії на яких зображені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та їх спільне проведення дозвілля, участь ОСОБА_1 в заходах щодо розшуку осіб, які пропали безвісті (а.с. 71,72).
Листом військової частини НОМЕР_1 від 30 серпня 2024 року на звернення ОСОБА_1 щодо виплати грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, на яке має право її цивільний чоловік старший солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зник безвісти, було роз`яснено, що для виплати грошового забезпечення старшого солдата ОСОБА_2 немає підстав ( а.с.26-26). 
Згідно наявних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 29.10.2025 у період 2019 р. - 2025 р. за результатами проведеної перевірки первинного актового запису про шлюб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб відсутня. Також, в архіві відділу ДРАЦС у місті Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) та за даними ДРАЦСГ не виявлено( 108,109).
На банківську карту ОСОБА_1 , військовою частиною НОМЕР_4 30 липня 2025 року перерахована заробітна плата ОСОБА_2 (розрахунок про виключення із списку В/ч військовослужбовця у зв`язку з загибеллю) в загальній сумі 14600 грн ( а.с. 70). 
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Положеннями частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року, зокрема, ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена у новій редакції.
При цьому, частина 1 статті 16-1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.
Відповідно до частини 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час смерті брата заявниці) сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 15000000 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян РФ або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім`ю, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. До того ж, цим рішенням Конституційного Суду України визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283 цс 18).
Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».
Відповідно до частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18. 
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із подружжя; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 524/10054/16).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.
Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із справи, що переглядається вбачається, що загиблий ОСОБА_2 та заявник проживали однією сім`єю, що підтверджується письмовими доказами та показаннями свідків; ОСОБА_2 вказав ОСОБА_1 у військово-облікових документах у розділі «сімейний стан», у зв`язку з чим, саме їй направлялися сповіщення спочатку про зникнення його безвісті, а потім про його загибель, ОСОБА_2 за час перебування на службі щомісяця перераховував ОСОБА_1 кошти, а після смерті ОСОБА_2 заявнику на її картковий рахунок 30 липня 2025 року В/Ч НОМЕР_4 було перераховано заробітну плату ОСОБА_2 . 
Встановивши, що ОСОБА_1 надала належні та достатні докази на підтвердження факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та що встановлення цього факту їй необхідне з метою реалізації прав, передбачених Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» на отримання одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення її заяви.
Висновок суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у справах про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (далі - СК України), цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19 (провадження № 61-19041св19), від 17 січня 2023 року у справі № 293/2211/20 (провадження № 61-8854св22).
Таким чином з огляду на вищенаведене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанцій про наявність підстав для задоволення заяви в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу з 2001 року до 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР (далі - КпШС Української РСР), який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
Щодо періоду спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 01 січня 2004 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 , апеляційний суд виходить з доведеності факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний період, ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Вказаний факт підтверджується показами свідків, інформацією про реєстрацію ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 та проживання його за цією адресою, зазначення заявника як члена сім`ї у військово-облікових документах військовослужбовця, випискою з особового рахунку заявника ПАТ «Приватбанк» про отримання коштів від ОСОБА_2 , отримання ОСОБА_1 заробітної плати загиблого, здійснення нею поховання загиблого. Висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність заявником факту спільного проживання заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, так як спростовується зібраними по справі доказами.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про його зміну в частині визначення строку проживання заявника ОСОБА_1 та загиблого ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, виклавши резолютивну частину рішення у новій редакції.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до пункту 13 статті 141, підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в суді апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2025 року змінити.
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задовольнити частково.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 29 липня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.