П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/8037/25	

Категорія: 106020000	Головуючий у суді І інстанції: Ярощук В. Г. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Миколаїв 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення додаткової щомісячної винагороди, стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» (далі – ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)») в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова № 168), за період з 01.03.2022 по 30.06.2022 в сумі 120 000,00 грн, з 01.07.2022 по 23.03.2024 в сумі 316 027,95 грн;
- стягнути додаткову винагороду, визначену Постановою № 168, за період з 01.03.2022 по 30.06.2022 в сумі 120 000,00 грн, з 01.07.2022 по 23.03.2024 в сумі 316 027,95 грн;
- стягнути моральну шкоду в сумі 80 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 16.05.2005 по 22.03.2024 проходив службу в ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки.

У зв`язку з військовою агресією росії проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на всій території України введений воєнний стан.
У зв`язку з цим, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168, якою передбачено виплату додаткової винагороди в сумі 30 000 грн щомісячно.
Однак, позивач стверджує про те, що відповідач, усупереч Постанові №168, не виплачував йому з 01.03.2022 по 23.03.2024 щомісячну додаткову винагороду в сумі 30 000 грн.
До того ж, позивач указує на те, що протиправною бездіяльністю відповідача у ненарахуванні та невиплаті додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, йому завдано моральної шкоди, яку оцінено у 80 000 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, в розмірі 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 17.10.2022.
Зобов`язав ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, в розмірі 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 17.10.2022 з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Мотиви апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не обґрунтував частину позовних вимог, які стосуються періоду з 01.07.2022 по 23.03.2024.
Крім того, ОСОБА_1 в апеляції зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди в сумі 80000 грн, оскільки його звільнено з військової служби за пунктом 2 статті 77 (через хворобу – за рішенням медичної комісії про непридатність до служби) Закону України «Про національну поліцію». Тобто, його хвороба пов`язана з військовою службою. Додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та витрат на оздоровлення в яких позивач має потребу на реабілітацію, однак фактично був позбавлений, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення.

Також, представник ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)», не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги.
На думку представника ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)», рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги складаються з такого.
По-перше, суд першої інстанції не взяв до уваги статус та місце проходження служби позивача. Так, позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 16.05.2005 на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» та 22.03.2024 був звільнений відповідно до пункту 2 статті 77 (через хворобу – за рішенням медичної комісії про непридатність до служби) Закону України «Про Національну поліцію» та статті 12 «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Станом на 01.06.2022 (початок застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 №754 ) до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) не було включено Казанківську територіальну громаду на території якої розташована ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
Отже, на думку скаржника, в особі ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)», у червні, липні, серпні, вересні та жовтні 2022 року позивач не мав права на виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168.
По-друге, виплата позивачу додаткової винагороди, в силу приписів пункту 1 Постанови №168, здійснювалась на підставі наказів начальника установи за фактично відпрацьований час. При цьому, позивач такі накази не оскаржував.

ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу представника ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)», вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення.
Мотиви даного відзиву відтворюють зміст позовної заяви.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до записів трудової книжки, ОСОБА_1 з 16.05.2005 по 22.03.2024 проходив службу в ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» на посадах рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.
ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» розташована на території Казанківської селищної територіальної громади Миколаївської області.
Згідно довідок ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» про виплачену додаткову винагороду, додану до листа від 08.08.2025 № 93/12-245, позивачу за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 було нараховано та виплачено щомісячну додаткову винагороду, установлену Постановою № 168, пропорційно відпрацьованому часу в загальній сумі 15767,55 грн.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, у належному розмірі в період з 01.03.2022 по 23.03.2024, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на нарахування та виплату додаткової винагороди, встановленої Постановою №168 в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 17.10.2022, оскільки законодавство, яке діяло на цей час передбачало виплату додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби:
з 24.02.2022 по 07.07.2022 за несення служби в органах і установах, що розташовані в межах адміністративно-територіальної одиниці, на території якої надавалася допомога в рамках Програми «єПідтримка»;
з 08.07.2022 по 17.10.2022 за несення служби в органах і установах в межах територіальної громади, яка розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебуває в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Разом з цим, суд першої інстанції відзначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1146 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка набрала чинності 18.10.2022, внесено зміни до абзацу першого Постанови № 168, зміст яких зводиться до того, що додаткова винагорода особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби виплачується лише при їх залученні Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Позивач не довів факт залучення його після 18.10.2022 Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, а тому у нього відсутнє право на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, за період з 18.10.2022 по 23.03.2024.
Також суд першої інстанції відзначив, що саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, а тому у позовних вимогах про стягнення з відповідача 120 000,00 грн та 316 027,95 грн за відповідні періоди суд відмовив.
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, в розмірі 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 17.10.2022 та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, в розмірі 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 17.10.2022.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції указав, що позивач не подав до суду жодних доказів, а суд не встановив, наявності обставин, які свідчили б про те, що внаслідок неправовірних дій відповідача негативні емоції позивача досягли такого рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. У зв`язку з цим, суд відмовив у задоволенні такої вимоги.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг у контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV (далі – Закон № 2713), держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частиною першою статті 24 Закону № 2713 передбачено, що фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5.
Пунктом 3 розділу І Порядку №925/5 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає:
щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 8 Порядку №925/5, при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця.
Таким чином, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, а саме щомісячні його види, виплачуються пропорційно відпрацьованому часу.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнято Постанову № 168.
Пунктом 1 Постанови № 168 (у первинній редакції) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
У подальшому, до зазначеної Постанови неодноразово вносились зміни:
постановою КМУ № 217 від 07.03.2022 в абзаці першому пункту 1 Постанови №168 виключено слова «(крім військовослужбовців строкової служби)»;
постановою КМУ № 350 від 22.03.2022 року (яка набрала чинності 24.03.2022 року та застосовується з 24.02.2022 року) доповнено абзац перший пункту 1 Постанови № 168 після слів «та поліцейським» словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби», що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»;
постановою КМУ № 400 від 01.04.2022 року внесено зміни до пункту 1 Постанови №168 щодо виплати додаткової винагороди, збільшеної до 100 000,00 гривень.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 204-р від 06.03.2022 року «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка» затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» згідно з додатком.
Згідно вказаного Переліку програма «єПідтримка» поширюється на Миколаївську область.
Відтак, з 24.02.2022 на період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах Миколаївської області, повинна була виплачуватись додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн щомісячно.
Постановою КМУ № 754 від 01.07.2022 (яка набрала чинності 08.07.2022 та застосовується з 01.06.2022) внесено такі зміни до пункту 1 Постанови № 168, а саме:
в абзаці першому слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».
Наявність у позивача права на отримання додаткової винагороди, передбаченої п.1 Постанови № 168, у період з 24.02.2022 по 31.05.2022 не заперечується сторонами у справі.
Спірним за цей період (з 24.02.2022 по 31.05.2022) у даній справі є питання щодо нарахування такої винагороди.
Як свідчить апеляційна скарга ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)», додаткову винагороду за березень, квітень і травень 2022 року нараховано і виплачено позивачу за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, з урахуванням роз`яснення, викладеного у листі Міністерства юстиції України №38144/16.3.2/32-22 від 20.05.2022.
Такі дії відповідача є протиправними, оскільки Постановою № 168 у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (з 24.02.2022 по 31.05.2022), було передбачено виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн щомісячно особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Таким чином, у лютому, березні, квітні і травні 2022 року позивач мав право на отримання додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн щомісячно.
У випадку відпрацювання позивачем неповного місяця, розрахунок відповідної додаткової винагороди здійснюється в порядку, визначеному п.8 Порядку №925/5, тобто пропорційно до кількості відпрацьованих позивачем календарних днів у місяці.
Проведення відповідачем виплати позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, пропорційно за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу) не узгоджується ані з Постановою № 168 у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, ані з положеннями Порядку №925/5.
Лист Міністерства юстиції України №38144/16.3.2/32-22 від 20.05.2022 не є нормою права та не може бути покладений в основу вирішення правовідносин між позивачем та відповідачем. Роз`яснення, надані у зазначеному листі, мають рекомендаційний характер.
Разом з цим, при нарахуванні зазначеної виплати додаткової винагороди, відповідач зобов`язаний був застосовувати нормативно-правові акти, а не лист Міністерства юстиції України. Відтак, позовні вимоги в частині за 4 дні лютого, березень, квітень, травень 2022 року підлягають задоволенню.

Наступним спірним періодом у межах даної справи є – 01.06.2022 по 17.10.2022 включно.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 включно.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Постановою КМУ № 754 від 01.07.2022 (яка набрала чинності 08.07.2022 та застосовується з 01.06.2022) внесено такі зміни до пункту 1 Постанови № 168, а саме:
в абзаці першому слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».
Станом на 01.06.2022 до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), не було включено Казанківську територіальну громаду.
Отже, з 01.06.2022 по 17.10.2022 позивач не мав права на виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, задовольнивши позовні вимоги за період з 01.06.2022 по 17.10.2022, оскільки не врахував, що Казанківська територіальна громада з 01.06.2022 не відноситься до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Наступний спірний період у межах даної справи починається з 18.10.2022 по 23.03.2024.
Аналізуючи даний період, колегія суддів виходить з такого.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1146 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка набрала чинності 18.10.2022, внесено зміни до абзацу першого Постанови №168, зміст яких зводиться до того, що додаткова винагорода особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби виплачується лише при їх залученні Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
При цьому, як свідчить зміст пункту 1 Постанови №168, в редакції з 18.10.2022, така додаткова винагорода виплачується в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 залучався Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Крім того, не зазначає про таке залучення і сам позивач.
Однак, на стадії апеляційного розгляду позивач надав низку наказів Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про продовження режиму особливих умов в установах виконання покарань та в окремих слідчих ізоляторах Житомирської, Київської, Кіровоградської, Миколаївської, Одеської, Херсонської, Черкаської та Чернігівської областей за період з 16.03.2022 по 10.04.2024.
Колегія суддів вважає, що дані накази не впливають на правильність вирішення спірних правовідносин, оскільки вони не свідчать про те, що позивач залучався Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо періоду з 18.10.2022 по 23.03.2024.

Наступне на чому слід зупинити увагу це на доводі апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди в сумі 80 000 грн.
Надаючи оцінку даному доводу апеляції, колегія суддів виходить з такого.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, стаття 9 КАС України визначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Суд звертає увагу на те, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі №804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі №818/1394/17.
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Втім, належних доказів, на підтвердження наявності тих обставин, на які зроблені посилання в позовній заяві, позивачем не було надано, а тому відсутні правові підстави для висновку про існування зазначених обставин, та як наслідок завдання особі моральної шкоди. Крім того, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом протиправної бездіяльності ДУ «Казанківська виправна колонія (№93)» за період з 24.02.2022 по 31.05.2022, оскільки саме в цей період відповідач порушив права ОСОБА_1 на належний розмір додаткової винагороди.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 80 000 грн.

За таких умов, ураховуючи вказані вище висновки, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частина 2 статті 317 КАС України передбачає, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 та зобов`язання Державну установу «Казанківська виправна колонія (№93)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 – скасувати.
Ухвалити в цій частині постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 01.06.2022 по 17.10.2022 – відмовити.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року в тому числі про визнання протиправною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 та зобов`язання Державну установу «Казанківська виправна колонія (№ 93)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30 000 (Тридцять тисяч) гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 з урахуванням раніше виплачених сум – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик