ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
04.03.2026	Справа № 910/15560/24 (910/15543/25)	
За позовною заявою Розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970) арбітражного керуючого Карасюка Олександра Володимировича
до 1 ) Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970);
2) Фізичної особи-підприємця Рашмана Бориса Гарольдовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину
в межах справи №910/15560/24
За заявою ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970)
про банкрутство 
Суддя Мандичев Д.В.
Помічник (за дорученням судді) Голишева У.І.
Секретар судового засідання Улахли О.М.
Представники сторін:
позивач - Карасюк О.В. (поза межами приміщення суду),
від відповідача-2 - Якушев С.І.,
вільний слухач - Лящук І.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/15560/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система".
Розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідлаьністю "П Ц Система" арбітражний керуючий Карасюк О.В. звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заяво до 1) Товариства з обмеженою відповідлаьністю "П Ц Система"; 2) Фізичної особи-підприємця Рашмана Бориса Гарольдовича про визнання недійсним договору про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу №12/04 від 12.04.2021 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов`язання фізичну особу-підприємця Рашмана Бориса Гарольдовича повернути ТОВ "ПЦ Система" грошові кошти у розмірі 1 129 280,00грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на укладення спірного договору з порушеннями законодавства. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 21.01.2026. 
31.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву.
06.01.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив.
21.01.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 відкладено судове засідання на 11.02.2026.
11.02.2026 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про відкладення судового засідання.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 відкладено судове засідання на 04.03.2026.
02.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло клопотання про витребування доказів та додаткові письмові пояснення у справі.
04.03.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів та на додаткові пояснення відповідача-2.
Розглянувши клопотання ФОП Рашмана Б.Г. про витребування доказів, суд дійшов висновку залишити дане клопотання без розгляду.
Відповідно до частини 3 статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 80 ГПК України).
Разом із цим, відповідач не повідомляв суд про неможливість подання відповідних доказів. 
Згідно з частиною 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
У той же час, наведені відповідачем-2 доводи щодо пропуску процесуального строку на подання клопотання про витребування доказів не визнаються судом поважними. 
Відповідно до частини 2 статті 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Отже, клопотання відповідача-2 про поновлення пропущеного процесуального строку на подання клопотання про витребування доказів задоволенню не підлягає, відтак суд дійшов висновку залишити відповідне клопотання без розгляду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ:

12.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «П Ц «Система» (Замовник) та ФОП Рашманом Борисом Гарольдовичем (Виконавець) укладено Договір про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу № 12/04, відповідно до п.1.1 якого 1.1. Виконавець зобов`язується надати, а Замовник оплатити комплекс послуг з розробки, впровадження та підтримки консультативно-інформаційного інформування споживача в точках продажу продукції Замовника з метою збільшення її обсягів продажу (далі - Послуги) в порядку і на умовах, передбачених цим Договором.
За положеннями п. 1.2 Договору в перелік послуг що надаються входять (у тому числі але не вичерпно): 1.2.1. Інформування кінцевого споживача в точках продажу продукції Замовника про якісні характеристики його продукції з метою збільшення її продажів; 1.2.2. Забезпечення викладки товару Замовника на полицях в точках продажу відповідно погоджених схем розміщення для досягнення максимально можливо зручного зорового контакту споживача з даною продукцією; 1.2.3. Контроль залишків продукції та її викладки в точках продажу та вчасне інформування Замовника про необхідність постачання продукції; 1.2.4. Підтримка при проведені акцій Замовника в торговельних точках, забезпечення вчасного інформування споживача про акційні позиції, контроль розміщення товару та акційних цінників, а також розміщення POS матеріалів.
У пункті 1.3. договору передбачено, що для стимулювання продажів Виконавець з моменту підписання договору отримує комісійну винагороду у розмірі 8 % від доходів Замовника в торгівельних точках, в яких надаються послуги по договору.
Обсяг Послуг по наданню консультативно-інформаційних послуг в точках продажу Виконавцем та їх вартість міститься в додатку до цього Договору, який є невід`ємною його частиною, а вартість послуг та комісія Виконавця від фактичних продажів в Актах виконаних робіт (п. 2.1. договору).
Згідно з п. 2.2. договору акти виконаних робіт надаються Виконавцем Замовнику помісячно.
Відповідно до п. 4.1. договору Виконавець надає Послуги у відповідності зі строками, встановленими у Додатку до Договору.
За умовами п. 5.1., 5.2 договору вартість Послуг визначається загальним об`ємом наданих Послуг у відповідності до відповідного Додатку до Договору та Актів виконаних робіт. Строки та об`єм оплати визначаються на підставі Актів виконаних робіт.
Пункти 6.1 та 6.3 договору передбачають, що оплата здійснюється протягом 5 календарних днів після отримання акта виконаних робіт. 
До вказаного Договору також укладено додаток № 1, в якому зазначено, що послуги надавались в 16 торгових точках торгівельної мережі Велика кишеня/ Велмарт; кількість робочих днів на протязі періоду надання послуг: 20; загальна кількість годин надання послуг: 1280 год. Додатком № 1 також встановлена кількість робочих годин в день в одній торговій точці - 4 години.
На підтвердження надання послуг за Договором сторонами складені відповідні акти на суму 1 129 280,00 грн., а саме: акт прийому-передачі наданих послуг від 30.04.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 27.05.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 23.07.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 18.08.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 24.09.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 29.10.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 29.11.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 24.12.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 28.01.2022, акт прийому-передачі наданих послуг від 18.02.2022.
У свою чергу, ТОВ «П Ц «Система» сплачено на рахунок ФОП Рашмана Бориса Гарольдовича грошові кошти в сумі 1 129 280,00 грн. із зазначенням у призначенні платежів Договору про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу від 12.04.2021 № 12/04, що підтверджується виписками руху коштів по банківських рахунках позивача, відкритих в АТ «Райффайзен Банк».
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задовольнити подану позовну заяву з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.
Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).
Відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з частиною 2 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
Відтак, приписи статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №920/10/21 (920/868/21)).
Відповідно до статті 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).
У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.
Як слідує зі змісту актів прийому-передачі наданих послуг, в останніх значиться надання таких послуг, як «інформування кінцевого споживача», «контроль залишків продукції», «підтримка при проведенні акцій», «забезпечення викладки товару».
Таким чином, із наданих до суду актів прийому-передачі наданих послуг неможливо встановити повний зміст та обсяг послуг, на яких саме торговельних точках позивача надавалися послуги, та який реальний результат надання таких послуг.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.
Так, із наданих до матеріалів справи актів прийому-передачі наданих послуг за період квітень 2021 року - лютий 2022 року вбачається, що надання послуг здійснювалося в декількох торгових точках, зокрема, в акті прийому-передачі наданих послуг від 24.12.2021 зазначено, що послуги надавалися в 14 торгових точках позивача, 18 робочих днів, загальна кількість годин надання послуг: 1008 год. 
Проте, відповідачем не надано доказів наявності можливості для надання відповідних послуг одночасно в декількох торгових точок, зокрема, даних щодо залучення найманих працівників тощо.
Відтак, суд критично оцінює реальність здійснення відповідачем-2 господарських операцій, зазначених в актах прийому-передачі наданих послуг, за відсутності достатніх та належних доказів щодо можливості їх самостійного надання відповідачем-2.
Також, відсутні відомості щодо впливу таких послуг на збільшення обсягів продажу продукції ТОВ «П Ц «Система», що входить згідно з пунктом 1.1 договору до предмету оспорюваного правочину.
При цьому, надана відповідачем річна статистика продажів вина ТМ «БУГЕУЛІ» в торгівельних мережах за 2017-2020 роки не може слугувати належним доказом у справі, оскільки остання передує укладенню спірного договору, а також складена відповідачем самостійно.
До того ж, із актів прийому-передачі наданих послуг неможливо встановити правильність розрахунку суми комісійної винагороди відповідача-2, що за умовами пункту 1.3 договору становить 8 % від доходів замовника в торгівельних точках, в яких надаються послуги.
Утім, матеріали справи не містять інших доказів, із яких вбачалася би реальність відповідного доходу позивача за спірний період, від якого відповідачу-2 вирахувано до сплати комісійну винагороду згідно з зазначеними в актах прийому-передачі наданих послуг сумами.
Судом ураховані в даному контексті доводи позивача про те, що за січень та лютий 2022 року ТОВ «П Ц «Система» взагалі не отримувало дохід від ТОВ «Фудком», а крайні операції із переведення коштів були зроблені 17.12.2021 та 05.05.2022, у період між якими дохід не отримувався.
Натомість, в актах прийому-передачі наданих послуг за січень та лютий 2022 року зазначено, що вартість послуг складає за січень 2022 року 60 480,00 грн., з яких відповідачу-2 підлягає виплаті комісійна винагорода 11 820,00 грн., та за лютий 2022 року складає 26 880,00 грн., з яких комісійна винагорода підлягає виплаті відповідачу-2 у сумі 7 520,00 грн.
Одночасно, судом прийнято до уваги, що в боржника в спірний період вже були наявні грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , як позикодавцем, за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 1/2017 від 24.03.2017 на суму 5 377 573,00 грн., що підлягала поверненню до 27.04.2020, а також перед позикодавцем ОСОБА_2 за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 2/2017 від 24.03.2017 на суму 5 377 573,00 грн., що підлягала поверненню до 27.04.2020.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Задоволення боржником вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури банкрутства з використанням пов`язаних (або непов`язаних) із боржником осіб підтверджує неправомірну і недобросовісну мету боржника щодо створення йому преференції у виконанні зобов`язань та порушення імперативно встановленої у банкрутстві черговості задоволення вимог певних класів кредиторів боржника.
Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
У Цивільному кодексу України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.
Ураховуючи викладене вище, суд дійшов обґрунтованого висновку визнати на підставі статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, статтей 203, 215 ЦК України недійсним Договір про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу № 12/04 від 12.04.2021.
Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 3 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства в разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку стягнути з відповідача-2 сплачені позивачем у рахунок оплати за Договором про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу № 12/04 від 12.04.2021 грошові кошти в сумі 1 129 280,00 грн.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.
Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі по 7 986,88 грн.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Залишити без розгляду клопотання фізичної особи-підприємця Рашмана Бориса Гарольдовича про витребування доказів.
2. Позовні вимоги задовольнити повністю.
3. Визнати недійсним договір про надання консультативно-інформаційних послуг в точках продажу № 12/04 від 12.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970) та фізичною особою-підприємцем Рашманом Борисом Гарольдовичем ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
4. Стягнути з Рашмана Бориса Гарольдовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970) грошові кошти в сумі 1 129 280 (один мільйон сто двадцять дев`ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп.
5. Стягнути з Рашмана Бориса Гарольдовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" арбітражного керуючого Карасюка Олександра Володимировича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 7 986 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) грн. 88 коп. витрати по сплаті судового збору.
6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 21, ідентифікаційний номер 33349970) на користь розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "П Ц "Система" арбітражного керуючого Карасюка Олександра Володимировича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 7 986 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) грн. 88 коп. витрати по сплаті судового збору.
7. Видати накази.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 27.03.2026

Суддя Д.В. Мандичев