Справа № 420/41436/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В :
До Одеського окружного адміністративного суду 12.12.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, в якій позивач просить суд:
1. Зупинити дію рішення №ХІ-018/2025 від 13.11.2025 Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури до набрання рішенням по даній справі законної сили;
2. Рішення №ХІ-018/2025 від 13.11.2025 Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури визнати протиправним та скасувати;
3. Рішення №1099/24 від 18.02.2025 Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області залишити в силі.
Ухвалою судді від 16.12.2025 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 10-денний строк для усунення недоліків позову, шляхом надання до суду позовної заяви з вимогами викладеними у відповідності до ч. 1 ст. 5 КАС України.
23.12.2025 від позивача надійшла заява (вх. №ЕС/135218/25) про долучення в якості додатку позовної заяви в новій редакції, в якій заявник просить суд рішення №ХІ-018/2025 від 13.11.2025 Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури визнати протиправним та скасувати.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 13.11.2025 Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури було прийнято рішення №XI-018/2025, відповідно до якого скаргу Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України було задоволено, рішення №1099/24 від 18.02.2025 Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області у складі дисциплінарної палати (провадження 1099/24) про відмову в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 - скасовано, ухвалено нове рішення про порушення дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 . Відповідно до оскаржуваного рішення, за результатами розгляду скарги №695/0/02-2 від 31.03.2025 на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області про відмову в порушенні дисциплінарної справи №1099/24 від 18.02.2025, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури дійшла наступних висновків (пункти 121-125):
- в діях адвоката, які виразилися у не підвищенні кваліфікації за 2019-2023 роки, наявні ознаки порушення правил адвокатської етики (а саме статтей 11, 65 Правил адвокатської етики);
- неналежного виконання професійних обов`язків, визначених статтею 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (в частині дотримання правил адвокатської етики, підвищення свого професійного рівня та виконання рішень органів адвокатського самоврядування);
- невиконання рішень органів адвокатського самоврядування (а саме рішення РАУ від 21.09.2019 №111, яким затверджено Порядок підвищення кваліфікації адвокатів України (нова редакція) та рішення РАУ від 03.07.2021 №63, яким затверджено Порядок підвищення кваліфікації адвокатів України (нова редакція) з наступними змінами та доповненнями.
Вважаючи вказане рішення протиправним та необґрунтованим, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 25.12.2025 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
22.01.2026 суд ухвалив у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 (вх. №ЕС/6263/26 від 16.01.2026) про повернення відзиву Вищої Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без розгляду – відмовити.
22.01.2026 суд ухвалив витребувати від Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області засвідчені належним чином копії матеріалів дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ).
22.01.2026 суд ухвалив у задоволенні заяви представника Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про залучення Вищу школу адвокатури Національної асоціації адвокатів України до участі у справі № 420/41436/25 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - відмовити.
22.01.2026 суд ухвалив у задоволенні клопотання представника відповідача Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін – відмовити.
16.02.2026 суд ухвалив залучити Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Одеської області (65045, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, 23, кв. 1,1-А) до участі у справі №420/41436/25, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача; зобов`язати позивача не пізніше 5 днів з дня вручення копії цієї ухвали направити Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури Одеської області копію позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надіслати суду протягом 2 днів; запропонувати третій особі строк для надання пояснень та доказів по справі щодо позову протягом 10 днів з дня отримання копії адміністративного позову.
13.01.2026 від представника відповідача ВКДКА надійшов відзив (вх. №ЕС/5135/25) з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. 
19.01.2026 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій заявник на позовних вимогах наполягає.
20.01.2026 від відповідача надійшли заперечення.
Копія ухвали суду від 16.02.2026, відповідно до інформації з сайту АТ Укрпошта, доставлена третій особі 24.02.2026, проте, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області своїм правом на надання пояснень не скористалась.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.
15.11.2024 на адресу КДКА Одеської області, надійшла скарга Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України на дії адвоката ОСОБА_1 .
Голова дисциплінарної палати КДКА Одеської області дорученням від 15.11.2024 №1105/0/4-24 уповноважила члена палати Новицького В.М. провести перевірку відомостей, викладених в скарзі директора Вищої школи адвокатури НААУ на дії адвоката ОСОБА_1 .
Членом дисциплінарної палати КДКА Одеської області Новицьким В.М. проведено перевірку за скаргою, досліджено надані сторонами докази та 14 лютого 2025 року складено за її результатами довідку.
18.02.2025 за результатом розгляду скарги Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України, довідки та матеріалів перевірки, дисциплінарна палата КДКА Одеської області прийняла рішення (провадження № 1099/24), яким відмовила у порушенні дисциплінарної справи щодо адвоката ОСОБА_1 
02.04.2025 за вхід. №27115 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури надійшла скарга Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України від 31.03.2025 на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області у складі дисциплінарної палати від 18 лютого 2025 року про відмову в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 .
Скаржник не погоджується з рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 18 лютого 2025 року, вважає його незаконним та необґрунтованим.
Скаржник зазначає, що відповідно до даних з Єдиного реєстру адвокатів України (далі по тексту – ЄРАУ) та Центру акредитації Вищої школи адвокатури НААУ (далі – ЦА ВША НААУ) вдається встановити, що адвокат не виконав вимоги щодо підвищення професійного рівня, що є порушенням п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 57 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Скаржник робить висновок, що порушення або недотримання вищезазначених вимог є підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності (п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 57 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також, посилається на ст. 65 Правил адвокатської етики (далі по тексту – ПАЕ) за якою адвокат зобов`язаний виконувати рішення органів адвокатського самоврядування, прийняті в межах їх компетенції в спосіб, передбачений Законом. Окрім цього вважає, що факт не виконання адвокатом вимог щодо підвищення кваліфікації є самостійною підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за порушення ч. 3 ст. 11, ст. 65 ПАЕ, в частині невиконання рішень органів адвокатського самоврядування щодо обов`язку адвоката постійно підвищувати свій професійний рівень та кваліфікацію, володіти достатньою інформацією про зміни у чинному законодавстві. Таким чином, вищевказане, на думку скаржника, свідчить про наявність в діях адвоката дисциплінарного проступку, а саме: невиконання професійного обов`язку, передбаченого ст. 21 Закону щодо підвищення професійного рівня; порушення правил адвокатської етики абз. 3 ст. 11, абз. 1 ст. 65 ПАЕ; невиконання рішень органів адвокатського самоврядування. Просить рішення дисциплінарної палати КДКА Одеської області від 18 лютого 2025 року про відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким порушити дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_1 
13.11.2025 Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури було прийнято рішення №ХІ-018/2025, відповідно до якого скаргу Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України було задоволено, рішення №1099/24 від 18.02.2025 Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області у складі дисциплінарної палати (провадження 1099/24) про відмову в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 – скасовано, ухвалено нове рішення про порушення дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 .
Відповідно до оскаржуваного рішення, за результатами розгляду скарги №695/0/02-2 від 31.03.2025 на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області про відмову в порушенні дисциплінарної справи №1099/24 від 18.02.2025, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури дійшла наступних висновків (пункти 121-125): в діях адвоката, які виразилися у не підвищенні кваліфікації за 2019-2023 роки, наявні ознаки порушення правил адвокатської етики (а саме статей 11, 65 Правил адвокатської етики); неналежного виконання професійних обов`язків, визначених статтею 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (в частині дотримання правил адвокатської етики, підвищення свого професійного рівня та виконання рішень органів адвокатського самоврядування); невиконання рішень органів адвокатського самоврядування (а саме рішення РАУ від 21.09.2019 №111, яким затверджено Порядок підвищення кваліфікації адвокатів України (нова редакція) та рішення РАУ від 03.07.2021 №63, яким затверджено Порядок підвищення кваліфікації адвокатів України (нова редакція) з наступними змінами та доповненнями.
Отже, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури погоджується з твердженнями Вищої школи адвокатури Національної асоціації адвокатів України та вважає, що в діях адвоката, вбачаються ознаки порушення ст. 11, ст. 63 Правил адвокатської етики, п. 4, п. 5 ст. 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
При цьому, 03.03.2026 позивачем надано до суду копію рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 17.02.2026 про закриття дисциплінарної справи, яким комісія вирішила закрити дисциплінарну справу стосовно адвоката ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в діях адвоката складу дисциплінарного проступку.
Позивач вважає, що дане рішення дозволить повно та всебічно з`ясувати обставини у даній справі.
05.03.2026 до суду відповідач надав пояснення, у яких зазначив, що рішення рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 17.02.2026 про закриття дисциплінарної справи жодним чином не виливає на спірні правовідносини, що є предметом розгляду у даній справі.
Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Частинами першою, третьою статті 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатура України - це недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.
Відповідно до частин першої, другої статті 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом. Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду письмової скарги, яка містить відомості про наявність у діях адвоката ознак дисциплінарного проступку.
Згідно з частинами першою, другою статті 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком адвоката є: 1) порушення вимог несумісності; 2) порушення присяги адвоката України; 3) порушення правил адвокатської етики; 4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування; 7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 38 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» заява (скарга) щодо поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, реєструється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури та не пізніше трьох днів з дня її надходження передається до дисциплінарної палати.
Член дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за дорученням голови палати проводить перевірку відомостей, викладених у заяві (скарзі), та звертається до адвоката для отримання письмового пояснення по суті порушених питань.
За результатами перевірки відомостей членом дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури складається довідка, яка має містити викладення обставин, виявлених під час перевірки, висновки та пропозиції щодо наявності підстав для порушення дисциплінарної справи.
Частиною першою статті 39 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що за результатами розгляду заяви (скарги) про дисциплінарний проступок адвоката, довідки та матеріалів перевірки дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури більшістю голосів членів палати, які беруть участь у її засіданні, вирішує питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є колегіальним органом, завданням якого є розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури.
Згідно з частиною четвертою статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури: 1) розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури; 2) узагальнює дисциплінарну практику кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури; 3) виконує інші функції відповідно до цього Закону.
Частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов`язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії.
Відповідно до частини сьомої статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржено до суду протягом тридцяти днів з дня його прийняття.
Предметом позову у цій справі є рішення ВКДКА, яким скасовано рішення регіональної КДКА про відмову в порушенні дисциплінарної справи, та повернуто матеріали перевірки щодо дисциплінарного проступку адвоката до КДКА регіону для нового розгляду.
Звертаючись до суду першої інстанції, позивач наполягав на тому, що КДКА регіону повно і всебічно розглянула скаргу та прийняла правильне рішення про відмову в порушенні дисциплінарної справи, у зв`язку з чим у ВКДКА не було підстав для направлення матеріалів перевірки на новий розгляд.
У контексті викладеного суд зазначає, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо меж оцінки рішень кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури, прийнятих за наслідками розгляду скарг щодо адвокатів. Так, у постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі 810/1972/17, від 24 червня 2020 року у справі №813/2639/18, від 14 грудня 2020 року у справі №821/1030/17, від 10 червня 2021 року у справі №826/15590/15 було сформовано правову позицію, відповідно до якої адвокатура в Україні - це недержавний самоврядний інститут, який самостійно вирішує питання своєї організації та діяльності. Вирішення питань, що стосуються дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні, законом віднесено до виключної компетенції адвокатського самоврядування в особі відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.
Водночас правомочність відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії на власний розсуд за наслідками оцінки обставин і фактів прийняти рішення за правовою природою є дискреційним повноваженням, під яким розуміється можливість суб`єкта владних повноважень самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох юридично допустимих варіантів управлінського рішення.
Проте суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленими частиною другою статті 2 КАС України критеріям, а саме, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Таким чином, правову оцінку рішенню органів адвокатського самоврядування в питанні притягнення адвокатів до дисциплінарної відповідальності суди мають надавати виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану КДКА/ВКДКА юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката на предмет їхньої достатності/недостатності.
Виходячи із послідовності стадій дисциплінарного провадження, ураховуючи мету і завдання проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката, - можна зробити висновок, що рішення ВКДКА, яке оскаржується у цій справі, є проміжним та не створює для позивача юридичних наслідків, не впливає на обсяг його правоздатності і дієздатності, та не обмежує позивача в здійсненні професійної адвокатської діяльності.
Суд зазначає, що в цій справі позов, окрім іншого, був мотивований порушенням ВКДКА щодо повідомлення адвоката про прийняття спірного рішення, тобто, позбавлено позивача надати свої пояснення по суті скарги на рішення регіональної КДКА.
Суд враховує, що право бути почутим - складова частина принципу верховенства права.
Суб`єкт владних повноважень повинен застосовувати його, приймаючи рішення, що матиме вплив на права, свободи чи інтереси особи, особливо, якщо це рішення може мати несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймають рішення, має право бути вислуханою суб`єктом владних повноважень: вона може наводити обставини та докази на їх підтвердження, правові аргументи тощо.
Зокрема Резолюцію 77 (31) про захист особи від актів адміністративних органів, до адміністративної процедури відносить п`ять основних складових (принципів): право особи бути заслуханою (почутою); право доступу до інформації (матеріалів справи); право на допомогу та представницькі послуги; обов`язок органу інформувати про мотиви свого рішення; зазначення засобів правового захисту (оскарження).
Водночас, відповідно до п.9 ч.2 ст.2 КАС України особа має право на участь у процесі прийняття рішення, яке стосується її інтересів, що не має місце у даному випадку.
При цьому, вищенаведені норми не зобов`язують Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури повідомляти адвоката про розгляд скарги на рішення регіональної КДКА про відмову в порушенні дисциплінарної справи.
Стосовно доводів позивача про те, що спірне рішення про порушення стосовно нього дисциплінарної справи є неправильним по суті, оскільки викладені в ньому висновки про наявність ознак про порушення адвокатом Правил адвокатської етики та вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не відповідають дійсним обставинам, суд вважає за необхідне звернути увагу, що як вже було зазначено, оскаржуване позивачем рішення про порушення стосовно нього дисциплінарної справи містить лише попередні висновки дисциплінарної комісії щодо наявності в його діях ознак дисциплінарного проступку та не встановлює факт вчинення ним конкретного дисциплінарного проступку.
Порушення дисциплінарної справи свідчить лише про те, що у процесі перевірки виявлені ознаки дисциплінарного проступку, які потребують більш детального дослідження на предмет їх підтвердження або ж спростування. Лише за результатом розгляду дисциплінарної справи по суті дисциплінарною палатою буде виявлено чи вчинявся адвокатом дисциплінарний проступок.
Такий висновок суду ґрунтується на правових висновках Верховного Суду, що містяться в його постановах від 12.07.2018 у справі №826/13442/15 та від 20.02.2019 у справі №822/570/17.
Як зазначив Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 у справі №804/2222/16 порушення дисциплінарної справи не має однозначним наслідком притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності.
Зважаючи на викладене, вищевказане рішення жодним чином не впливає на звичайний режим незалежної професійної діяльності позивача як адвоката, а, відтак, не порушує його охоронювані законом права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування цього рішення.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Праву на позов повинно відповідати певне конкретне порушене право чи охоронюваний законом інтерес.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1438/17.
Суд, в контексті спірних правовідносин, вважає за доцільне зауважити, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:
а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;
б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;
в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;
г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;
д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;
є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі» а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:
а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
в) є визначеним оскільки благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);
д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача оскільки це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України;
в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
Отже у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.
Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:
а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або
б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або
в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або
г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.
Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:
a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;
або
b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.
Отже, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).
Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).
Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).
Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).
З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:
а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;
б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;
в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);
г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
Суд дійшов висновку, що доводи позивача не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди від нього.
Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями частин 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
Відповідач – Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 3, 5-й поверх, код ЄДРПОУ 26080214);
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області (65045, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, 23, кв. 1,1-А, код ЄДРПОУ 23861029).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.