СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Харків Справа №917/462/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників:
позивача – Козел М.В. (у порядку самопредставництва), Непомнящий Я.В. (адвокат);
відповідача – Машков К.Є. (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали справи за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (вх.№7П/1), на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд», c.Тракторне Михайлівського району Запорізької області,
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», с.Майорщина Лубенського району Полтавської області,
про стягнення 2989613,56 грн,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - відповідач), в якій просило стягнути зі СТОВ «Прогрес» на користь ТОВ «Агроойлтрейд» середньо-ринкову вартість гранул (пеллет) з лушпиння соняшника, загальною масою 491040 кг, в сумі 2989613,56 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року (повне рішення складено 27.05.2025 року, суддя Тимощенко О.М.) у справі №917/462/25 позовні вимоги ТОВ «Агроойлтрейд» задоволено.
Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» ( вул. Козацька, 1А, с. Майорщина, Лубенський район, Полтавська область, 37420, ідентифікаційний код 21044481) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» (вул. Центральна, 47, c. Тракторне, Михайлівський район, Запорізька область, 72021, ідентифікаційний код 37521135) 2989613,56 грн, 44844,20 грн витрат по сплаті судового збору.
Не погодившись із вищевказаним рішенням, СТОВ «Прогрес» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що копія акту №1 приймання-передачі матеріальних цінностей до договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року, долучена позивачем до позовної заяви, не підтверджує передачу СТОВ «Прогрес» на зберігання майна, а навпаки вказує, що СТОВ «Прогрес» передало, а ТОВ «Агроойлтрейд» прийняло матеріальні цінності. Відповідач вважає, що вказаний акт не відповідає вимогам договору, зокрема щодо місця передачі майна, дати передачі та вартості майна. На думку відповідача, у даному випадку передача позивачем майна на зберігання відповідачу за умовами договору зберігання №18/05-20 від 18.05.2020 року мала бути засвідчена підписаним між сторонами актом приймання-передачі, в якому має обов`язково зазначатися вартість та кількість переданого майна, а також дата його передачі; однак, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність у справі належних доказів, які б підтверджували факт передачі товару СТОВ «Прогрес» на зберігання, у зв`язку з чим дійшов передчасного та помилкового висновку про підтвердження передачі товару лише на підставі договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року, як наслідок, помилково задовольнив позовні вимоги.
Заявник апеляційної скарги зазначає, що надані позивачем ТТН жодним чином не підтверджують перевезення (поставку) матеріальних цінностей на зберігання відповідачу, оскільки СТОВ «Прогрес» в них не визначено ані вантажовідправником, ані вантажоодержувачем; у таких ТНН також не зазначено про представника відповідача, який приймав матеріальні цінності під час розвантаження, не міститься підпису представника та печатки підприємства відповідача. На думку відповідача, суд першої інстанції також не врахував того, що проставлена на ТТН печатка не належить та ніколи не належала СТОВ «Прогрес», її власник відповідачу невідомий; при цьому, надати будь-які докази втрати, вибуття печатки з володіння чи звернення до правоохоронних органів відповідач не зміг, оскільки таких подій не відбувалось через те, що такої печатки ніколи не існувало у СТОВ «Прогрес».
Відповідач вважає, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження доводів позивача, а суд першої інстанції, вказуючи про наявність описки в акті приймання-передачі, фактично побудував своє рішення на підставі власного припущення, що суперечить принципу змагальності господарського судочинства та нормам процесуального законодавства в частині доказування.
Відповідач зазначає, що матеріали справи не містять доказів наявності вини СТОВ «Прогрес», а також причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та завданими позивачу збитками, оскільки відповідачу взагалі не передавалося на зберігання будь-яке майно відповідача. Також відповідач зазначає про наявність фактів підробки первинних бухгалтерських документів колишніми посадовими особами СТОВ «Прогрес» та наявність ознак рейдерського захоплення цього підприємства.
До апеляційної скарги відповідачем додано копії: витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальними провадженнями 12021170000000341, 12021170000000034, 120211700000000240, протоколу огляду місця події від 02.04.2021 року, протоколу обшуку від 02.04.2021 року, довідки Київського районного суду м.Полтави, обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1202117000000034 від 25.01.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (перша та 138 сторінки), публікації Agronews.ua., публікації PTV.ua, публікації Новини Полтави. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 року у справі №917/462/25 рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Агроойлтрейд» до СТОВ «Прогрес» про стягнення вартості майна, переданого за договором зберігання в сумі 2989613,56 грн відмовлено.
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду прийнято постанову від 04.12.2025 року, якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 року у справі №917/462/25 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
У вказаній постанові, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції для правильного вирішення справи мав би дослідити та встановити обставини: 1) чи підписував відповідач (СТОВ «Прогрес») як зберігач договір зберігання та акт прийому-передачі майна №1; 2) чому відповідачем на виконання договору зберігання був підписаний акт прийому-передачі майна №1 якщо відповідач стверджує, що товар не був йому переданий на зберігання; 3) чому відповідачем на виконання договору зберігання був виставлений рахунок на оплату послуг зберігання від 01 липня 2020 року №33 на суму 1628,00 грн з ПДВ, який був оплачений ТОВ «Агроойлтрейд», якщо відповідач стверджує, що товар не був йому переданий на зберігання; 4) яка саме особа приймала спірний товар на складі в селі Тарасівка, Гребенківського району, Полтавської області, та підписувала товарно-транспортні накладні від імені відповідача, яким саме був правовий зв`язок цієї особи з відповідачем.
02.01.2025 року матеріали справи №917/462/25 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2026 року для розгляду справи №917/462/25 сформовано наступний склад суду: головуючий суддя-доповідач Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача – Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», с. Майорщина Лубенського району Полтавської області на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25. Учасникам справи встановлено строк до 20.01.2026 року протягом якого вони мають право подати письмові пояснення у справі з урахуванням висновків та вказівок викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2025 року у справі №917/462/25, а також докази надсилання копій таких пояснень іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. Встановлено, що учасники справи мають право до 23.01.2025 року подати до апеляційного господарського суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Призначено справу №917/462/25 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року до розгляду на 26.01.2026 року на 11:15 год. Повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Від представників позивача – Козела М.В. та Непомнящого Я.В. надійшли клопотання про участь у судовому засіданні 26.01.2026 року у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення Eлектронний суд.
Ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 року задоволено клопотання представника позивача – Козела М.В. та клопотання представника позивача – адвоката Непомнящого Я.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по розгляду апеляційної скарги відповідача – Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», с.Майорщина Лубенського району Полтавської області на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25, яке відбудеться 26.01.2026 року об 11:15 год., у залі судового засідання №132 в режимі відеоконференції. 
20.01.2026 року від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року по справі №917/462/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
21.01.2026 року від позивача надійшла заява, в якій надані пояснення з урахуванням висновків та вказівок викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2025 року у справі №917/462/25.
Від представника відповідача – адвоката Машкова К.Є. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 26.01.2026 року у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення Eлектронний суд.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 року задоволено клопотання представника відповідача – адвоката Машкова К.Є. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по розгляду апеляційної скарги відповідача – Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», с. Майорщина Лубенського району Полтавської області на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25, яке відбудеться 26.01.2026 року об 11:15 год., у залі судового засідання №132 в режимі відеоконференції. 
26.01.2026 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» надійшла заява, в якій відповідач просив долучити копію довіреності СТОВ «Прогрес», виданої на ім`я адвоката Машкова К.Є. щодо надання останньому повноважень представництва інтересів СТОВ «Прогрес» у суді.
26.01.2026 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» надійшло клопотання про витребування доказів та долучення доказів (вх.№1025), в якому позивач просив: 
- витребувати у Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Європейська, 4, код ЄДРПОУ 44057192) доказ (інформацію) чи перебувала Шпідько Людмила Анатоліївна РНОКПП НОМЕР_1 у період з 17.05.2020 року по 06.06.2020 року у трудових відносинах з роботодавцем – Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (37420, Полтавська область, Лубенський район, с. Майорщина, вул. Козацька, 1А, код ЄДРПОУ 21044481),
- визнати поважними причини пропуску строку для подання доказів у справі №917/462/25 та поновити позивачу строк для подання доказів, 
- долучити до матеріалів справи №917/462/25 наступні докази: копію видаткової накладної №37 від 15.02.2020 року; копію ТТН №31 від 15.02.2020 року; копію податкової накладної №26 від 05.02.2020; копію податкової накладної №33 від 01.03.2020 року; копію видаткової накладної №43 від 22.02.2020 року; копію ТТН №37 від 22.02.2020 року; копію податкової накладної №31 від 22.02.2020 року.
В обґрунтування поданого клопотання позивач зазначає, що вказані докази не були подані позивачем разом з позовною заявою, оскільки вони прямо не стосуються правовідносин що виникли між позивачем та відповідачем за договором зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року. Позивач зазначає, що оскільки відповідач заперечує підписання його представником товарно-транспортних накладних та заперечує наявність у нього виробничих потужностей у селі Тарасівка, позивач вважає за необхідне надати додаткові докази, якими підтверджуються обставини, щодо того «яка саме особа приймала спірний товар на складі в селі Тарасівка, Гребінківського району, Полтавської області», на необхідність дослідження яких вказав Верховний Суд.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 року оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги відповідача – Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25 до 16.02.2026 року до 10:30 год. 
16.02.2026 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№1849), в яких відповідач просить:
- поновити Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Прогрес» строк на подання доказів та долучити такі докази до матеріалів справи: копії наказу №пр000000083 від 27.04.2020 року про надання відпустки; копію відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам з відміткою «документ прийнято», а також копії квитанцій про подання таких відомостей до Державної податкової служби України та їх прийняття останньою; копій табелів обліку використання робочого часу за період травень 2020 р., червень 2020 р.; копій розрахункових відомостей за травень 2020 р., червень 2020 р.;
- врахувати ці письмові пояснення під час прийняття рішення по справі.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що надати в суд першої інстанції вказані докази апелянт не міг, оскільки на той час позивач не вказував про прийняття товару Шпідько Л.А., а тому була відсутня потреба у спростуванні таких тверджень позивача.
16.02.2026 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» надійшло клопотання про долучення доказів (вх. №1863), у яких відповідач просить поновити Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Прогрес» строк на подання доказів та долучити такі докази до матеріалів справи: нотаріально посвідченої заяви свідка ОСОБА_3 від 16 лютого 2026 року.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що надати разом з письмовими поясненнями від 13.02.2026 року заяву свідка ОСОБА_3 СТОВ «Прогрес» не мав змоги, оскільки лише 16.02.2026 року підпис ОСОБА_3 на такій заяві був посвідчений нотаріально. Відповідач зазначає, що надати в суд першої інстанції вище перелічені докази апелянт не міг, оскільки на той час позивач не наголошував про прийняття товару ОСОБА_3 , а тому була відсутня потреба у спростуванні таких тверджень позивача.
16.02.2026 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» надійшло клопотання (вх.№1851), в якому позивач просить долучити до матеріалів справи №917/462/25 наступні докази: адвокатський запит від 07.02.2026 року №17/02-25; відповідь ГУ ДПС у Полтавській області від 10.02.2026 року №3369/16-31-24-04-05.
У судовому засіданні 16.02.2026 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити, також просив задовольнити подані ним клопотання про долучення доказів.
Представники позивача проти апеляційної скарги заперечували та просили задовольнити подані позивачем клопотання про долучення доказів, клопотання в частині витребування у Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області інформації чи перебувала ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 у період з 17.05.2020 року по 06.06.2020 року у трудових відносинах з роботодавцем – сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» просили залишити без розгляду.
Щодо додаткових доказів, долучених до апеляційної скарги та клопотань відповідача про прийняття додаткових доказів (вх.№1849 від 16.02.2026 року, вх.№1863 від 16.02.2026 року ), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень ч. 3, 4, 5, 8, 10 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Згідно вимог ч. 1 - 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).
Винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи, у даному разі - відповідача.
Висновок щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, від 26.02.2019 року у справі №913/632/17.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, 129 Конституції України, статей 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №913/479/18.
Стаття 2 ГПК України одним з основних принципів господарського судочинства визначає змагальність сторін.
За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Приписами частини другої статті 42 ГПК України унормовано, що учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Згідно з частиною першою статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст.14 ГПК України).
Відповідно до частини першої статті 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (п.8.2 постанови Верховного Суду від 04.03.2021 року у справі №908/1879/17).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК, втрачає сенс (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21).
Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі №909/722/14, від 27.06.2023 року у справі №910/161/181/18).
Колегія суддів зазначає, що відповідач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, не долучив вищевказані документи у суді першої інстанції, не заявляв клопотання про їх долучення протягом розгляду справи у суді першої інстанції, а також не надав доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали нього. 
Суд звертає увагу, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 року у справі №499/895/19
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що скаржником не доведено неможливість подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та винятковість даного випадку для прийняття нових доказів на стадії апеляційного розгляду. У разі відсутності доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд залишає такі докази поза увагою та не приймає їх до розгляду. Аналогічні висновки знайшли своє відображення у сталій практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.01.2020 року у справі №910/16322/18, від 22.01.2020 року у справі №915/99/19, від 14.01.2020 року у справі №910/5280/19, від 24.12.2019 року у справі №902/377/19.
Таким чином у апеляційного господарського суду відсутні підстави приймати подані відповідачем докази до розгляду.
Щодо поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» додаткових доказів (вх.№1025 від 26.01.2026 року; вх.№1851 від 16.02.2026 року), колегія суддів зазначає, що всупереч положенням частини 2 статті 269 ГПК України вказані документи (копія видаткової накладної №37 від 15.02.2020 року; копія ТТН №31 від 15.02.2020 року; копія податкової накладної №26 від 05.02.2020 року; копія податкової накладної №33 від 01.03.2020 року; копія видаткової накладної №43 від 22.02.2020 року; копія ТТН №37 від 22.02.2020 року; копія податкової накладної №31 від 22.02.2020 року) не були предметом дослідження в місцевому господарському суді, при цьому позивач не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим у апеляційного господарського суду відсутні підстави приймати їх до розгляду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції 21.05.2025 року, а повне рішення складено 27.05.2025 року, а такі докази як адвокатський запит від 07.02.2026 року №17/02-25 та відповідь ГУ ДПС у Полтавській області від 10.02.2026 року №3369/16-31-24-04-05 не існували на момент розгляду спору в суді першої інстанції, що виключає можливість прийняття його судом апеляційної інстанції у порядку статті 269 ГПК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі №908/2296/23. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Тотожний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2024 року у справі №903/639/23.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила таке.
18.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» (поклажодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (зберігач) укладено договір зберігання №18-05/20, відповідно до умов якого зберігач зобов`язувався зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в актах прийому-передачі до цього договору (далі – майно), яке передано поклажодавцем.
Відповідно до п. 1.2. договору зберігання підписані сторонами акти прийому-передачі майна є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1).
Вартість послуг зберігання складає 500 грн, в тому числі ПДВ за один календарний місяць (п.2.1 договору зберігання).
Відповідно до п. 2.2. договору зберігання поклажодавець розраховується зі зберігачем за збереження майна щомісячно, відповідно до рахунку, що надається зберігачем.
Оплата повинна бути перерахована зберігачу по закінченню терміну зберігання. (п. 2.3. договору зберігання).
Пунктом 3.1 договору зберігання визначено, що відомості про об`єкти зберігання наводяться в акті прийому-передачі майна на зберігання, без якого цей договір не вступає в силу.
Відповідно до п. 3.2 договору зберігання зберігач зобов`язується прийняти майно на збереження в день підписання акта прийому-передачі майна та забезпечити його схоронність.
Поклажодавець відповідає за всі можливі втрати чи пошкодження майна до моменту передачі його на збереження за відповідним актом прийому-передачі майна (п.3.3 договору зберігання).
Права та обов`язки сторін закріплено у розділі 4 договору, зокрема, обов`язками зберігача, згідно з пунктом 4.1 договору зберігання є:
- вжиття всіх заходів, встановлених цим договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності майна (підпункт 4.1.1 договору зберігання);
- зберігач зобов`язаний прийняти для збереження переданого йому майна всі необхідні міри (протипожежні, санітарні, охоронні та інші) (підпункт 4.1.2 договору зберігання);
- повернути поклажодавцю майно, що було передано на зберігання, а також на першу вимогу поклажодавця повернути майно, навіть якщо строк зберігання не закінчився (підпункт 4.1.3 договору зберігання);
- за першої вимоги поклажодавця, зберігач повинен надати йому доступ до майна та можливість перевірити умови його зберігання (підпункт 4.1.4 договору зберігання);
- нести відповідальність за втрату або ушкодження майна поклажодавця, що знаходиться у зберігача, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання майна від поклажодавця до закінчення його зберігання (підпункт 4.1.5 договору зберігання);
- не має право без згоди поклажодавця користуватися майном, а також передавати його у користування іншим особам (підпункт 4.1.6 договору зберігання).
Відповідно до п. 6.1 договору зберігання даний договір набирає чинності з моменту підписання акту прийому-передачі майна, який є невід`ємною частиною даного договору, і діє до 30.09.2020 року. 
Згідно акта №1 передачі-приймання матеріальних цінностей від 18.05.2020 року до договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» прийняло наступні матеріальні цінності: паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшника, вид пакування «Біг-бег», загальна маса паливних гранул (пеллет) з лушпіння соняшника визначається за допомогою вагових механізмів зберігача і складає 591040 кг.
Відповідно до п. 2 вказаного акту заперечень та зауважень щодо якості, кількості переданих матеріальних цінностей сторона 2 до сторони 1 не має.
Пунктом 3 акту передачі-приймання матеріальних цінностей від 18.05.2020 року визначено, що першим днем зберігання майна є 18.05.2020 року.
Наявний у матеріалах справи договір зберігання та акт передачі-приймання матеріальних цінностей підписані сторонами та скріплені печатками. 
Матеріали справи містять товарно-транспортні накладні про отримання Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» паливних гранул з лушпіння соняшника (вантажу) загальною масою 591040 кг: 
- №7916 від 17.05.2020 року щодо вантажу масою 22000 кг,
- №8058 від 18.05.2020 року щодо вантажу масою 22820 кг,
- №8077 від 18.05.2020 року щодо вантажу масою 22020 кг,
- №8201 від 19.05.2020 року щодо вантажу масою 21640 кг,
- №8250 від 19.05.2020 року щодо вантажу масою 22280 кг,
- №8277 від 19.05.2020 року щодо вантажу масою 22720 кг,
- №8418 від 20.05.2020 року щодо вантажу масою 22140 кг,
- №8704 від 23.05.2020 року щодо вантажу масою 21840 кг,
- №8792 від 24.05.2020 року щодо вантажу масою 22740 кг,
- №8731 від 24.05.2020 року щодо вантажу масою 22320 кг,
- №8775 від 24.05.2020 року щодо вантажу масою 21700 кг,
- №8843 від 24.05.2020 року щодо вантажу масою 21580 кг,
- №8930 від 25.05.2020 року щодо вантажу масою 21300 кг,
- №8932 від 25.05.2020 року щодо вантажу масою 22260 кг,
- №8941 від 25.05.2020 року щодо вантажу масою 21240 кг,
- №8947 від 25.05.2020 року щодо вантажу масою 21620 кг,
- №9134 від 28.05.2020 року щодо вантажу масою 22320 кг,
- №9236 від 30.05.2020 року щодо вантажу масою 21800 кг,
- №9300 від 31.05.2020 року щодо вантажу масою 21680 кг,
- №9347 від 01.06.2020 року щодо вантажу масою 22100 кг,
- №9359 від 01.06.2020 року щодо вантажу масою 20820 кг,
- №9388 від 01.06.2020 року щодо вантажу масою 22620 кг,
- №9391 від 02.06.2020 року щодо вантажу масою 21700 кг,
- №9415 від 02.06.2020 року щодо вантажу масою 21980 кг,
- №9423 віл 03.06.2020 року щодо вантажу масою 21900 кг,
- №9449 від 05.06.2020 року щодо вантажу масою 21380 кг,
- №9453 від 06.06.2020 року щодо вантажу масою 20520 кг.
Матеріали справи містять рахунок СТОВ «Прогрес» на оплату №33 від 01.07.2020 року на суму 1628,00 грн, який був сплачений позивачем згідно з платіжним дорученням від 18.08.2020 року №2410 на вказану суму із призначенням платежу «за послуги зберігання зг. рах 33 від 01.07.2020, у сумі 1356,67 грн., ПДВ – 20% 271,33 грн». 
На підставі вимог-претензій ТОВ «Агроойлтрейд» (№5/03 від 05.03.2024 року, №17/04 від 17.04.2024 року), направлених засобами поштового зв`язку, до СТОВ «Прогрес» щодо повернення майна за договором зберігання, позивач просив повернути зі зберігання паливні гранули (пелети) з лушпиння соняшника, вид пакування «Біг-бег», загальною масою 491040 кг, а в разі неможливості повернення зі зберігання на користь «Агроойлтрейд» паливних гранул (пелет) з лушпиння соняшника, вид пакування «Біг-бег», загальною масою 491040 кг, відшкодувати середньо ринкову вартість гранул (пелет) з лушпиння соняшника, загальною масою 491040 кг, виходячи з даних експертного висновку ЗТПП ОИ-859 від 02.02.2022 року за ціною 6088,33 грн за 1 тону: 491040 кг*6088,33 грн за 1000 кг =2989613,56 грн. 
Згідно експертного висновку Запорізької Торгово-промислової палати №ОИ-859 серії ЕВ№001188 від 02.02.2022 року середньо ринкова вартість пелет з лушпиння соняшника, станом на грудень 2021 року складає 6088,33 гривень за одну тисячу кілограм (1 тону). 
Матеріали справи також місять договір поставки №12-10/20 від 12.10.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» (постачальник) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (покупець), відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався протягом усього строку дії цього договору за завданням покупця в порядку та на умовах визначених цим договором передати у власність покупцю товар, а покупець, у свою чергу, зобов`язувався прийняти у власність товар та сплатити за нього грошову суму в порядку та на умовах даного договору. 
На виконання вказаного договору, СТОВ «Прогрес» отримало у власність 100 тонн пелет з лушпиння соняшника зі складу майна, переданого на зберігання від ТОВ «Агроойлтрейд», за ціною 2200,00 грн за 1 тонну, що підтверджується видатковою накладною від 28.10.2020 року №65 та специфікацією на товар №1 від 01.10.2020 року до договору поставки.
За твердженням позивача, пелети з лушпиння соняшника в кількості 491040,00 кг вартість яких визначена позивачем в сумі 2989613,56 грн на підставі Експертного висновку, зі зберігання не повернуто СТОВ «Прогрес» , що стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи дійшов висновку, що вказаний товар був переданий відповідачу на зберігання, а оскільки відповідач не надав доказів повернення цього товару позивачу, то суд виснував, що останньому було завдано збитків в сумі 2989613,56 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
За умовами частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно зі статтею 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина перша статті 938 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.
Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (стаття 946 ЦК України). 
Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (стаття 949 ЦК України).
Отже, за договором зберігання у зберігача існує обов`язок повернути поклажодавцю передану йому поклажодавцем річ.
Як встановлено судом. спірні правовідносини виникли між сторонами у цій справі на підставі укладеного між ними договору зберігання, який передбачав обов`язок Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» товар - паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшника, яке передано поклажодавцем.
Необхідно звернути увагу, що відповідно до положень ст. 204 ЦК України презумція правомірності правочину (якщо його недійсність прямо не встановлена законом) може бути спростована лише в судовому порядку.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до частини 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Тобто, в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на особу, яка заявляє про його недійсність. 
Враховуючи, що встановлена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину не спростована, у суду відсутні підстави не враховувати укладений між сторонами договір під час розгляду справи. Крім того, матеріали справи не містять інформації, що вказаний договір визнався у судовому поряду недійсним або був розірваним.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач жодним чином не заперечив і не заперечує існування укладеного договору зберігання та акта прийому-передачі майна №1 до договору, а також того, що в преамбулі та реквізитах сторін СТОВ «Прогрес» значиться як зберігач, а ТОВ «Агроойлтрейд» як поклажодавець.
Враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України та неспростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору зберігання, апеляційний господарський суд вважає їх належною у розумінні ст. 11, 509 Цивільного кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених такими правовідносинами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
З огляду на спірні правовідносини суд виходить з того, що звертаючись до суду з позовом, позивач як поклажодавець за договором повинен був довести відповідно до вимог статті 74 ГПК існування відповідних умов для сплати заявлених коштів.
За приписами частини третьої статті 13, частини першої статті 74, частин першої, другої статті 76, частини першої статті 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави для своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до приписів частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначаються Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до статті 1 вказаного Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.5. вказаного Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Як вбачається з матеріалів справи, наявний акт №1 передачі-приймання матеріальних цінностей від 18.05.2020 року до договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року підписаний сторонами без зауважень, тобто відповідач своїми діями підтвердив належне отримання паливних гранул з лушпіння соняшника загальною масою 591040 кг.
Колегія суддів зазначає, що наявність у акті підпису сторони, який засвідчений відтиском печатки відповідача, не може свідчити про те, що така особа не отримувала вказаний документ і акт є неналежним доказом у справі. Відтиск печатки та підпису є свідченням участі відповідача у здійсненні господарської операції за цим актом.
Суд також звертає увагу, що акт містить зазначення номеру та дати договору - №18-05/20 від 18.05.2020 року та дату підписання акту. 
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять (як і відсутні відомості про існування) іншого договору зберігання, крім договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» як поклажодавцем та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» як зберігачем. 
А тому зазначення в укладеному акті №1 передачі-приймання матеріальних цінностей від 18.05.2020 року до договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року в описовій частині про те, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» прийняло товар, свідчить про технічну помилку (неточність), що не може спростувати факту наявності між сторонами договірних відносин та факту отримання майна на зберігання. 
Відповідно до академічного тлумачного словника під помилкою слід розуміти неправильність у підрахунках, написанні слова і т. ін.; неправильність, неточність у якому-небудь механізмі, пристрої, в якійсь схемі, карті і т. ін.; неправильність у вчинках, діях і т. ін.; неправильна думка, хибне уявлення про когось, щось.
Помилки можуть бути зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання прийнятого рішення.
Крім того, у вказаному акті є посилання на договір зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року, за умовами якого саме відповідач взяв на себе зобов`язання зберігача. При цьому, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, договір зберігання та акт приймання-передачі підписані уповноваженою особою СТОВ «Прогрес» саме як зберігачем. При цьому, відповідач не заперечує, що акт прийому-передачі майна №1 підписано уповноваженою особою СТОВ «Прогрес».
У даному випадку, з огляду на відсутність зворотнього (відповідачем не подано до матеріалів справи іншого укладеного договору) зазначення в описовій частині акта Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» як поклажодавця, а Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд» як зберігача, при цьому із зазначенням у преамбулі та реквізитах сторін правильних визначень сторін, не вказує на наявність нового зобов`язання.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 року у справі №390/34/17).
Очевидно, що доводи скаржника у цій справі спрямовані на уникнення останнього від обов`язків, передбачених договором, що не відповідає засадам добросовісності.
Колегія суддів зазначає, що у акті №1 від 18.05.2020 року зазначено найменування майна, що передається на зберігання (паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшника, вид пакування «Біг-бег»), кількість – 591040 кг. При цьому сторони, заперечень та зауважень щодо якості, кількості переданого майна не мають, що зазначено у п. 2 вказаного акту.
Відтак, не зазначення вартості майна, що передається на зберігання не свідчить про неналежність відповідного акту умовам укладеного договору, адже сторони підписали його без зауважень. 
Отже, матеріали справи містять належним чином оформлені (підписані) сторонами відповідно до положень законодавства первинні документи, які свідчать про здійснення господарських операцій за ними.
Колегія суддів наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 року від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 року у справі №922/1903/18.
Так, зберігачем - Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» із зазначенням номеру та дати договору (№18-05/20 від 18.05.2020 року) було виставлено ТОВ «Агроойлтрейд» рахунок за послуги зберігання від 01.07.2020 року №33 на суму 1628,00 грн, який ТОВ «Агроойлтрейд» оплатило, що підтверджується платіжним дорученням, яке міститься в матеріалах справи, де в призначенні платежу вказувалося «за послуги зберігання зг. рах 33 від 01.07.2020, у сумі 1356,67 грн., ПДВ – 20% 271,33 грн». 
Як визначено умовами договору, поклажодавець розраховується зі зберігачем за збереження майна щомісячно, відповідно до рахунку, що надається зберігачем (п. 2.2.), оплата повинна бути перерахована зберігачу по закінченню терміну зберігання. (п. 2.3.).
Як вже було зазначено колегією суддів, матеріали справи містять товарно-транспортні накладні про отримання Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» паливних гранул з лушпіння соняшника (вантажу) загальною масою 591040 кг у період з 17.05.2020 року по 06.06.2020 року.
У контексті засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тож, фактично відповідачем було виставлено відповідний рахунок на оплату за послуги зберігання після укладення договору зберігання, підписання сторонами акту приймання-передачі та отримання товару на підставі товарно-транспортних накладних. 
Таким чином, з урахуванням положень статті 79 ГПК України, колегія суддів зауважує, що відповідачем не обґрунтовано та не доведено, що договір зберігання не виконувався ним, як зберігачем.
Щодо наявних у матеріалах справи товарно-транспортних накладних №7916 від 17.05.2020, №8058 від 18.05.2020, №8077 від 18.05.2020, №8201 від 19.05.2020, №8250 від 19.05.2020, №8277 від 19.05.2020, №8277 від 20.05.2020, №8704 від 23.05.2020, №8731 від 24.05.2020, №8775 від 24.05.2020, №8792 від 24.05.2020, №8843від 24.05.2020, №8947 від 25.05.2020, №8930 від 25.05.2020, №8932 від 25.05.2020, №8941 від 25.05.2020, №9134 від 28.05.2020, №9236 від 30.05.2020, №9300 від 31.05.2020, №9347 від 01.06.2020, №9359 від 01.06.2020, №9388 від 02.06.2020, №9391 від 02.06.2020, №9451 від 02.06.2020, №9423 від 03.06.2020, №9449 від 05.06.2020, №9453 від 06.06.2020, колегія суддів зазначає таке.
Колегією суддів встановлено, що відповідно до товарно-транспортних накладних, пунктом розвантаження зазначено с. Тарасівка, Гребінківський район, Полтавська область, вантаж отримано Шпідько Л.А. із зазначенням підпису та печаткою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес».
Як вбачається з умов укладеного договору зберігання та акту №1 передачі-приймання матеріальних цінностей від 18.05.2020 року, сторони окремо не визначали місцезнаходження складу, на якому має зберігатися майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд». 
Відтак, сторони у договорі передбачили наявність самостійного вибору зберігачем складських приміщень, на яких буде зберігатися паливні гранули (пелети) з лушпиння соняшника, передані Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроойлтрейд», що не доводить факту не отримання відповідачем товару за договором або неможливості отримання товару.
Колегія суддів зауважує, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Так, товарно-транспортні накладні, які містяться у матеріалах справи, відповідно до вимог вищевказаного Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» містять такі обов`язкові реквізити як дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, відомості про вантаж; особисті підписи в графі «здав (відповідальна особа вантажовідправника)» та «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача», та який засвідчений відтиском печатки Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес».
Апеляційний господарський суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.01.2020 року по справі №916/922/19, відповідно до яких суд, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.
Колегією суддів враховано, що відповідачем не було доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не було надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку її з втратою чи викраденням. 
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що печатка відповідача використовувалася проти його волі. При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. 
Таким чином, відсутність у товарно-транспортних накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки відповідача, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така товарно-транспортна накладна є неналежним доказом у справі.
Заявник апеляційної скарги зазначав, що візуальне порівняння відбитку печатки, що проставлена на договорах та акті приймання-передачі (копії яких містяться в матеріалах справи) дозволяє зробити висновок, що печатка, яка проставлена на товаро-транспортних накладних, не належить СТОВ «Прогрес». 
Колегія суддів зазначає, що позиція відповідача обмежилась лише його словами («підпис не належить ані директору СТОВ «Прогрес», ані будь-кому з уповноважених працівників,», «печатка не належить відповідачу») і ніяких активних дій на підтримання своєї позиції відповідач не вчиняв, із клопотанням про призначення у даній справі судової почеркознавчо-технічної експертизи не звертався.
Згідно з приписами ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, висловлюючи заперечення проти належності підпису та повноважень особи, яка його здійснила, відповідачем не було надано належних та достовірних доказів на спростування дійсного волевиявлення. Крім того, суд не може брати до уваги припущення про те, що оформлені накладні містять підроблені підписи, або підписи неповноважних осіб, без належних доказів таких тверджень.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що печатка відповідача використовувалася проти його волі, а подані позивачем товарно-транспортні накладні є неналежними або недопустимим доказами виконання умов договору, що повністю узгоджуються із наведеними нормами права та правовими позиціями Верховного Суду.
Тож, відтиск печатки є свідченням участі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» у здійсненні господарської операції за товарно-транспортними накладними №7916 від 17.05.2020, №8058 від 18.05.2020, №8077 від 18.05.2020, №8201 від 19.05.2020, №8250 від 19.05.2020, №8277 від 19.05.2020, №8277 від 20.05.2020, №8704 від 23.05.2020, №8731 від 24.05.2020, №8775 від 24.05.2020, №8792 від 24.05.2020, №8843від 24.05.2020, №8947 від 25.05.2020, №8930 від 25.05.2020, №8932 від 25.05.2020, №8941 від 25.05.2020, №9134 від 28.05.2020, №9236 від 30.05.2020, №9300 від 31.05.2020, №9347 від 01.06.2020, №9359 від 01.06.2020, №9388 від 02.06.2020, №9391 від 02.06.2020, №9451 від 02.06.2020, №9423 від 03.06.2020, №9449 від 05.06.2020, №9453 від 06.06.2020.
Відсутність реквізитів довіреностей (на підставі яких діяв представник відповідача при прийнятті товару) в накладній також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.
Отже, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження факту реальності господарських операцій на підставі наявних у матеріалах справи доказах.
Колегія суддів також зауважує, що поклажодавець може реалізувати своє право на отримання переданого на зберігання майна, лише надіславши зберігачеві відповідну вимогу та отримавши від останнього інформацію щодо певного місця та часу здійснення даної процедури, в свою чергу зберігач, проявляючи добру совість, яка передбачає повагу до інтересів контрагента за договором, має вчинити кореспондуючі реалізації зазначеного права поклажодавця дії з організації процедури повернення майна поклажодавцю, повідомивши останнього про місце та час повернення майна.
Разом з тим, суд звертає увагу, що договір зберігання діяв до 30.09.2020 року ( п. 6.1 договору), а тому відповідач в будь-якому випадку зобов`язаний був повернути майно з відповідального зберігання після закінчення строку дії такого договору. Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу (листів, іншої кореспонденції), які б свідчили про ініціювання та організацію відповідачем процедури виконання свого обов`язку - повернення залишків переданого на зберігання майна.
Матеріали справи свідчать, що позивач, реалізував своє право на отримання переданого на зберігання майна, шляхом направлення відповідачу вимог-претензій (№5/03 від 05.03.2024 року, №17/04 від 17.04.2024 року). Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву (а.с. 4), відповідач не заперечує факт їх отримання. 
Окрім того, матеріли справи не містять доводів відповідача щодо незгоди із здійсненим позивачем розрахунком середньо-ринкової вартості гранул (пеллет) з лушпиння соняшника, загальною масою 491040 кг, в сумі 2989613,56 грн.
Враховуючи все вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 2989613,56 грн.
Під час розгляду справи по суті, судом було встановлено, що відповідач - СТОВ «Прогрес» підписав договір як зберігач, а також оформлено акт прийому-передачі майна №1; на виконання договору був виставлений рахунок на оплату послуг зберігання від 01.07.2020 року №33 на суму 1628,00 грн з ПДВ, який був оплачений ТОВ «Агроойлтрейд» і відповідачем не спростовано відповідної обставини як і прийняття оплати. Також під час розгляду встановлено, що особа, яка приймала спірний товар на складі в селі Тарасівка, Гребенківського району, Полтавської області, та підписувала товарно-транспортні накладні від імені відповідача є працівником відповідача. При цьому, відповідні документи засвідчені печаткою відповідача і останнім не спростовано, що печатка проставлена неправомірно, чи не відноситься до відповідача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25 без змін.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2025 року у справі №917/462/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 23.02.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук