Справа № 155/1000/25 	Головуючий у 1 інстанції: Яремчук С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/223/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Шевчук Л. Я., Осіпука В. В.,
з участю
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
прокурора – Романішиної Т. Л.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 у справі №140/10880/24 частково задоволено позов ОСОБА_3 до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області та визнано протиправним і скасовано розпорядження Мар`янівського селищного голови "Про звільнення ОСОБА_3 " від 23.08.2024 №113-к/тр, поновлено останню на посаді начальника фінансового відділу селищної ради з 28.08.2024 та стягнуто з органу місцевого самоврядування на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117644,8 гривень. На виконання вищевказаного рішення суду ОСОБА_3 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117644,8 гривень. 
Заступник керівника Луцької окружної прокуратури вказує, що згідно з вимогами цивільного законодавства особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якою затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. 
Зазначає, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
На підставі ст. 134, ч. 4 ст. 136, ст. 237 КЗпП України прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 117644,80 грн та судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 117644 гривні 80 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 2422 гривні 40 копійок.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони відповідача щодо того, що відповідач діяв в умовах фактичного примусу, систематичного тиску та загрози ескалації конфлікту в територіальній громаді, що істотно обмежувало його дискреційні повноваження як посадової особи органу місцевого самоврядування. Вказував, що в його діях як голови селищної ради, щодо видання розпорядження, за яким було звільнено з посади ОСОБА_3 , відсутній склад дій, відповідно до яких можна було стягнути з нього в порядку регресу завдану Мар`янівській селищній раді Луцького району Волинської області шкоду, оскільки таке рішення було прийняте під час тиску та з незалежних від нього підстав і обставин.
Крім того зауважує, що прокурор Луцької окружної прокуратури безпідставно звернувся до суду із даним позовом без наявних на це у нього повноважень, оскільки позовна заява та додані до неї документи не містять відомостей про неможливість чи нездійснення Мар`янівською селищною радою Луцького району Волинської області звернення до суду про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди в порядку регресу. Тобто, вважає, що у прокурора не було підстав для звернення з позовом в інтересах цього органу.
Також, на переконання апелянта, суд порушив норми процесуального права, неповно з`ясувавши всі обставини справи, не дослідив і не надав оцінки жодному доказу, наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому висновки, зроблені судом, не відповідають фактичним обставинам справи.
У січні 2026 року засобами поштового зв`язку до апеляційного суду надійшов відзив заступника керівника Волинської обласної прокуратури, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, мотивуючи свій відзив законністю та обгрунтованістю оскаржуваного судового рішення та вказавши, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною.
Прокурором вказано, що інтереси територіальної громади порушені внаслідок протиправних дій голови селищної ради, а саме винесенням незаконного розпорядження головою Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області Басаликом О. В., яке зумовило понесення грошових витрат саме Мар`янівською селищною радою Луцького району Волинської області. За обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні понесених Мар`янівською селищною радою Луцького району Волинської області до бюджету територіальної громади витрат, прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні прокурор Романішина Т. Л. заперечила апеляційну скаргу та просила в її задоволенні відмовити з підстав її необґрунтованості.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що в Мар`янівської селищної ради виникло право на стягнення з ОСОБА_1 , на підставі розпорядження якого проведено звільнення ОСОБА_3 , у порядку зворотної вимоги (регресу) матеріальної шкоди, завданої виплатою останній середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 117644,80 гривень. Також судом зазначено, що заступник керівника Луцької окружної прокуратури, звертаючись із позовом, у встановленому законом порядку обґрунтував порушення інтересів держави та вказав про зволікання подання позову органом, в інтересах якого звертається до суду, та в чому полягає його бездіяльність щодо захисту законних інтересів держави. На підставі зазначеного суд дійшов висновку про дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі селищної ради.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням від 23.08.2024 р. № 113-к/тр голови Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області Басалика О. В. ОСОБА_3 27 серпня 2024 року звільнено з посади начальника фінансового відділу Мар`янівської селищної ради, на виконання рішення зборів громадян від 23.08.2024 р. (виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації). Відділ бухгалтерського обліку та господарської діяльності Мар`янівської селищної ради зобов`язано провести розрахунок із ОСОБА_3 та виплатити компенсацію за період роботи. 
В подальшому рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 у справі №140/10880/24 частково задоволено позов ОСОБА_3 до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області та визнано протиправним і скасовано розпорядження Мар`янівського селищного голови "Про звільнення ОСОБА_3 " від 23.08.2024 №113-к/тр, поновлено останню на посаді начальника фінансового відділу селищної ради з 28.08.2024 року та стягнуто з органу місцевого самоврядування на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117644,8 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в сумі 19230,54 гривень допущено до негайного виконання.
Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.
На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 у справі №140/10880/24 секретарем Мар`янівської селищної ради видано розпорядження від 06.02.2025 №28-к/тр та від 20.02.2025 р. № 44-к/тр «Про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 ». 
Згідно з інформацією Мар`янівської селищної ради Луцького району від 04.03.2025 №354/05-16/2-25, на виконання вищевказаного рішення суду ОСОБА_3 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117644,8 гривень (платіжні інструкції: від 07.02.2025 №53 на суму 3461,50 грн, №54 на суму 961,53 грн, №55 на суму 14807,51 грн та платіжні інструкції: від 25.02.2025 №96 на суму 17714,57, №97 на суму 2228,45 грн, №98 на суму 78471,24 грн).
Щодо наявності у прокурора повноважень за звернення із позовом у цій справі, слід зазначити таке. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку прокурор не мав права звертатися до суду в інтересах держави в особі Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області, є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом , то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.
У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
У позовній заяві прокурор зазначав, що з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, у порядку статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», 28.02.2025 року Луцькою окружною прокуратурою скеровано запит до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області з метою отримання інформації щодо вжиття нею заходів позовного характеру про стягнення з посадової особи коштів, виплачених ОСОБА_3 внаслідок незаконного звільнення, вказати причини бездіяльності, а також повідомити про наміри самостійно вживати заходи до стягнення коштів
У відповідь на вищевказаний лист прокурора Мар`янівська селищна рада своїм листом за №53-1981 вих-25 від 28 лютого 2025 року повідомила, що селищною радою вишукуються кошти для вжиття заходів. Разом з тим, селищна рада просить долучитися до вирішення даного питання і здійснити відповідне представництво у суді.
Також листом № 869/05 від 13.06.2025 року Мар`янівська селищна рада повідомила, що у бюджеті Мар`янівської селищної ради відсутні кошти на сплату судового збору, відтак, просить пред`явити позов до суду Луцьку окружну прокуратуру.
Тобто, Мар`янівська селищна рада наявність підстав для представництва не оскаржувала, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в особі Мар`янівської селищної ради суду не висловлювала. Окрім цього, у поданому суду клопотанні від 07 жовтня 2025 року №1365/05-16/2-25 Мар`янівська селищна рада зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо представництва прокурором інтересів Мар`янівської селищної ради.
Також 03.03.2026 Мар`янівською селищною радою подано до Волинського апеляційного суду клопотання про розгляд даної справи за відсутності представника селищної ради і вказано, що селищна рада не заперечує щодо представництва прокурором інтересів ради, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що керівник Луцької окружної прокуратури повністю обґрунтував підстави представництва інтересів держави в особі Мар`янівської селищної ради та подав позов із дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.
Наведене також узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 394/438/22 , від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22, від 14 травня 2025 року у справі № 444/3023/22.
Щодо висновків суду по суті позовної вимоги, то колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
У статті 237 КЗпП України вказано, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
При незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Акцент на повну матеріальну відповідальність при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі зроблено також у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9. 
Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, згідно із якими посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 , як особа, яка винна у незаконному звільненні працівника ОСОБА_3 , має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Оскільки за розпорядженням Мар`янівського селищного голови Луцького району Волинській області ОСОБА_1 від 23.08.2024 №113-к/тр ОСОБА_3 звільнена незаконно з посади начальника фінансового відділу Мар`янівської селищної ради, що призвело до виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.08.2024 року по 20.01.2025 року у розмірі 117644,80 грн, і ця обставина встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
На даний час зазначені кошти Мар`янівській селищній раді ОСОБА_1 не відшкодовано, що підтверджується інформацією Мар`янівської селищної ради від 13.06.2025 року №869/05-16/2-25 та не заперечується самим відповідачем. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення про скорочення посади приймалося головою селищної ради внаслідок тиску та з незалежних від нього підстав і обставин, є безпідставним з огляду на таке.
Відповідно до преамбули Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цей Закон регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.
Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад, прийнятими відповідно до законів України (стаття 24 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).
Згідно з пунктом 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України «Про культуру».
Міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень (частина п`ята статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною першою статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.
Частина друга статті 24 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» підтверджує зміст статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо законності вимог безпосередньо до посадової особи місцевого самоврядування як особи, а не органу чи структурного підрозділу органу місцевого самоврядування, в якому вона обіймає свою посаду. Частина перша цієї статті встановлює джерело відшкодування матеріальної шкоди, завданої безпосередньо територіальній громаді незаконним рішенням, зокрема міських голів, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Подібні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 591/8512/15-ц та від 09 жовтня 2024 року у справі № 394/438/22 .
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що саме з відповідача підлягає стягненню виплачена ОСОБА_3 сума коштів відповідно до судового рішення від 20.01.2025 у справі № 140/10880/24 , яке набрало законної сили.
Указане спростовує посилання відповідача на те, що незаконне звільнення працівника відбулось під тиском депутатів селищної ради.
Крім того, достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин апелянтом не надано.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: