П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2026 року м. Київ
Справа №753/11522/20
Провадження: № 22-ц/824/518/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Кукареки Катерини Сергїівни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року та на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Лужецької О. Р.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4 ) про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказанимпозовом, мотивуючи його тим, що з 28.03.1981 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання сторонами було набуто спільне нерухоме майно: квартира   АДРЕСА_1 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 , нежиле приміщення АДРЕСА_3 , паркомісце, гараж АДРЕСА_4 , машиномісце АДРЕСА_5 , машиномісце АДРЕСА_6 , машиномісце АДРЕСА_7 . Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, вона, ОСОБА_2 звернулася до суду зі зазначеним позовом.
У зв`язку з чим просила суд визнати за нею право власності на частину спільного майна: квартири    АДРЕСА_1 , нежилого приміщення   АДРЕСА_2 , нежилого приміщення АДРЕСА_3 , паркомісця, гаража   АДРЕСА_4 , машиномісця АДРЕСА_5 та одночасно припинити вправо власності у відповідних частках за відповідачкою.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4 ) про поділ майна подружжя задоволено частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- частину нежилого приміщення № 151 , загальною площею 99 кв.м. в будинку АДРЕСА_8 ;
- частину нежилого приміщення АДРЕСА_9 ;
- частину гаража, машиномісце в автопаркінгу НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_8 .
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5 869,20 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 6 710 гривень.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 у грудні 2023 року подала апеляційну скаргу.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про скасування заходів забезпчення позову задоволено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2021 року у справі 753/11522/20, якою накладено арешт на нерухоме майно:
-нежиле приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 173,8 кв.м., яке належить ОСОБА_4 на праві власності;
-нежиле приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 99 кв.м., яке належить ОСОБА_4 на праві власності;
-гараж АДРЕСА_4 , загальною площею 18,10 кв.м., що належить ОСОБА_4 на праві власності;
-гараж АДРЕСА_7 , загальною площею 18,60 кв.м., що належить ОСОБА_4 на праві власності;
-квартиру АДРЕСА_10 , яка належить ОСОБА_2 до ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності.
Не погодившись із такими судовими рішеннями, адвокат Кукарека К. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просила скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі та як наслідок скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд, визначивши частку померлого у спільному майні подружжя, фактично вплинув на обсяг спадкової маси, не залучивши при цьому до участі у справі спадкоємця, права якого безпосередньо залежать від визначення такої частки. На її переконання, ухвалене рішення змінює склад спадкового майна та порушує право неповнолітнього спадкоємця на обов`язкову частку у спадщині.
Крім того, зазначає, що після смерті одного з подружжя спір про визначення частки у спільному майні набуває характеру спадкового спору, а тому не може розглядатися без участі всіх заінтересованих осіб. Вважає, що суд неправильно визначив предмет доказування, не дослідив належним чином джерела набуття майна та допустив істотні процесуальні порушення.
В апеляційній скарзі на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року зазначає про те, що суд безпідставно скасував заходи забезпечення позову, не врахувавши характер спірних правовідносин та наявність ризику ускладнення виконання рішення суду.
На переконання представника ОСОБА_1 , забезпечення позову було необхідним для збереження спірного майна та недопущення його відчуження до остаточного вирішення спору. Суд не навів належної мотивації щодо відсутності підстав для подальшого застосування забезпечувальних заходів, чим порушив принцип обґрунтованості судового рішення.
Вважає, що скасування забезпечення створює реальну загрозу порушення прав ОСОБА_1 та унеможливлює ефективний судовий захист.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 листопада 2025 та 19 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кукарека К. С. в інтересах ОСОБА_3 заперечувала проти законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, вказуючи на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права. Зазначила, що суд першої інстанції, визначивши частку у спільному майні подружжя після смерті одного з них, фактично вирішив питання, яке безпосередньо впливає на склад спадкової маси, не залучивши до участі у справі всіх спадкоємців, зокрема, неповнолітню особу, права якої можуть бути порушені таким рішенням. На її переконання, після смерті одного з подружжя спір щодо визначення частки у спільному майні набуває характеру спадкового спору, а відтак, не може бути розглянутий ізольовано від спадкових правовідносин.
У відзиві наголошує на тому, що визначення частки померлого у спільній сумісній власності прямо впливає на розмір спадкової маси та, відповідно, на обсяг прав спадкоємців, у тому числі права на обов`язкову частку у спадщині. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно обмежився дослідженням лише сімейно-правового аспекту спору, не врахувавши його спадкові наслідки та не забезпечивши участі осіб, права яких можуть бути зачеплені.
Крім того, у відзиві зазначає про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення Сімейного та Цивільного кодексів України, без належної оцінки джерел набуття спірного майна та обставин його правового режиму. На думку представника, суд не надав належної правової оцінки доводам сторони захисту, що призвело до помилкових висновків щодо розміру частки у спільному майні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Покутній О. М. в інтересах ОСОБА_2 зазначив про те, що подані апеляційні скарги не відповідають вимогам процесуального закону щодо їх форми та змісту, а також є неприйнятними та необґрунтованими. Зокрема, апелянтом не дотримано вимог частини сьомої статті 43 та пункту 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України, оскільки не надано належних доказів направлення копій апеляційних скарг іншим учасникам справи, у зв`язку з чим позивач та її представник були позбавлені можливості своєчасно ознайомитися з їх змістом.
Крім того, адвокат наголосив на відсутності належного підтвердження повноважень представника апелянта, оскільки матеріали справи не містять згоди законного представника неповнолітнього на укладення договору про надання правничої допомоги, що суперечить вимогам цивільного та процесуального законодавства.
Також зазначено, що апеляційні скарги подані особою, яка не була учасником спірних правовідносин, а наведені у них доводи фактично не містять обґрунтування незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення по суті спору, зводячись до припущень щодо можливого зменшення спадкової маси.
У зв`язку з викладеним представник позивача вказує на недобросовісність дій  ОСОБА_1 та наявність підстав для залишення апеляційних скарг без руху або відмови у їх задоволенні.
У відповіді на відзив адвокат Кукарека К. С. в інтересах ОСОБА_1 зазначила, що твердження позивачки щодо необізнаності про подання апеляційної скарги є недостовірними, оскільки представник позивачки був належним чином повідомлений про існування апеляційного провадження як через ЄСІТС, так і шляхом особистого повідомлення та поштового направлення відповідних документів.
Крім того, зазначено, що доводи відзиву щодо відсутності згоди законного представника на укладення договору про правничу допомогу є безпідставними, оскільки така згода фактично надана, а також підтверджена позицією матері апелянта, яка підтримує апеляційну скаргу. При цьому, посилається на правову позицію Верховного Суду, згідно з якою ордер є достатнім підтвердженням повноважень адвоката, а відсутність окремої згоди не нівелює дійсність представництва.
Також наголошенона тому, що апелянт як особа, права якої безпосередньо зачіпаються оскаржуваним рішенням, не був залучений до участі у справі, що є істотним порушенням норм процесуального права та самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного вказує на зловживання процесуальними правами з боку позивача та просить відхилити доводи відзиву.
Крім того, адвокат Кукарека К. С. подала додаткові пояснення, в яких зазначила, що після смерті відповідача спірні правовідносини змінили свій характер, а тому застосування положень про поділ майна подружжя без урахування норм спадкового права є помилковим. Наголошено, що до складу спадщини входить лише частка померлого у спільному майні, а самі спадкоємці не можуть виступати відповідачами у спорах про поділ майна подружжя.Також звертається увага на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про належне залучення всіх спадкоємців, не з`ясував коло осіб, права яких можуть бути порушені, та не врахував правові позиції Верховного Суду щодо процесуального правонаступництва.Крім того, зазначено, що спірні правовідносини можуть не допускати правонаступництва, що, у свою чергу, могло бути підставою для закриття провадження у справі, однак суд першої інстанції цього не зробив.
В судовому засіданні адвокат Кукарека К. С. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримали апеляційні скарги з підстав, викладених в них та просили про їх задоволення.
Позивачка ОСОБА_2 та її адвокат Покутній О. М. заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції та ухвалу про скасування заходів забезпечення позову залишити без змін.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи. перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 березня 1981 року (т. 1, а. с. 8).
Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2011 року у справі № 2-4774/11 шлюб між сторонами розірвано.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі № 2-4774/11 заочне рішення скасовано, провадження у справі закрито (т. 1, а. с. 158-161).
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року зазначену постанову апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1, а. с. 215-221, 234-240).
За результатами нового розгляду постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2011 року залишено без змін (т. 2, а. с. 9-15).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2011 року у справі № 2-1832/11 визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_10 , та зобов`язано здійснити його державну реєстрацію (т. 2, а. с. 113-114).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
01 червня 2013 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 88, 98, 168, 181, 241).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 червня 2022 року у справі № 554/6515/2021 у задоволенні позову про визнання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним відмовлено (т. 1, а. с. 248-249).
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 141, 145, 169).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 61, 76, 87, 97, 170, 247).
За життя ОСОБА_4 було складено заповіт від 08 лютого 2012 року на користь сина - ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 132), а також заповіт від 25 листопада 2020 року, згідно з яким усе належне йому майно заповідано дружині - ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 89-90, 99-100, 165-166, 190-191, 243).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 753/7588/21 у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту від 25 листопада 2020 року відмовлено (т. 2, а. с. 3-8).
За даними приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Пусан Т. В., із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 109, 117-162).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 було зареєстровано право приватної власності на низку об`єктів нерухомого майна, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_2 , нежитлові приміщення, а також частину квартири АДРЕСА_10 (т. 1, а. с. 10-15, 57-60, 72-75).
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 з 07 червня 2011 року по 30 грудня 2020 року (т. 1, а. с. 128).
Разом із тим, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача, ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 31 - 32).
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції визначив частки подружжя у спірному майні рівними, виходячи із загального правила, встановленого статтею 70 СК України, та визнав за позивачкою право власності на частину відповідного майна.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив з підстав недоведеності заявлених вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.
В подальшому зазначена справа була предметом апеляційного перегляду, за результатами якого постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 4, а. с. 42 - 47).
Отже, висновки суду першої інстанції щодо правового режиму спірного майна, джерел його набуття, а також характеру спірних правовідносин між сторонами вже були перевірені судом апеляційної інстанції та отримали належну правову оцінку.
Оскаржуючи судове рішення, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., посилався на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, не залучивши його до участі у справі як особу, права та інтереси якої безпосередньо зачіпаються оскаржуваним рішенням, чим, на його переконання, порушив принцип змагальності та забезпечення права на справедливий суд. При цьому, зазначає, що визначення судом частки померлого у спільному майні подружжя фактично вплинуло на обсяг спадкової маси, до складу якої входить відповідне майно, а відтак, і на обсяг його спадкових прав, зокрема, права на обов`язкову частку у спадщині.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення прав неповнолітнього ОСОБА_1 у зв`язку із незалученням його до участі у справі, колегія суддів виходить із такого.
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті б Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2020 у справі № 826/3508/17.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції було витребувано спадкову справу, а також встановлено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , відповідно до яких ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом (т. 1, а. с. 109, 117) .
Разом із тим, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача, ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 31 - 32).
Водночас, залучаючи ОСОБА_3 до участі у справі, суд першої інстанції не зазначив, що вона діє також в інтересах неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній не був залучений до участі у справі як самостійний учасник процесу.
Саме з наведених підстав ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., звернувся до суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання, яке може впливати на його права як спадкоємця.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав та інтересів, наділений правом на апеляційне оскарження відповідно до статті 352 ЦПК України.
Разом з тим, перевіряючи доводи позивачки щодо відсутності належних повноважень адвоката Кукареки К. С. на представництво інтересів ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.
Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 369/13467/20 дійшов висновку, що ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, який підтверджує повноваження адвоката, а тому подання разом із ним договору про надання правничої допомоги не є обов`язковим.
Крім того, особа, яка досягла 14-річного віку, має право на укладення договору про надання правничої допомоги, а відсутність згоди законного представника сама по собі не нівелює повноваження адвоката, якщо такий договір не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 , 2009 року народження, досяг 14-річного віку, а його інтереси у даній справі представляє адвокат Кукарека К. С. на підставі належним чином оформленого ордера, який міститься в матеріалах справи.
При цьому, законний представник неповнолітнього, ОСОБА_3 , обізнана про здійснення такого представництва, підтримує подану апеляційну скаргу та не заперечує проти участі адвоката, що додатково спростовує доводи апеляційної скарги.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого .
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, що зумовлює визначення предмета і меж апеляційного перегляду виключно тими обставинами та аргументами, на які посилається апелянт, та виключає можливість виходу суду за межі заявлених вимог і наведених доводів.
Положеннями ч. 1 ст. 370 ЦПК України передбачено, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (ч. 4 ст. 370 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (ч. 5 ст. 370 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, позивачка звернулась до суду з вимогами про визнання за нею права власності на частину спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень № 151 у будинку АДРЕСА_8 та АДРЕСА_3 , гаража (машиномісця) АДРЕСА_4 , а також машиномісця АДРЕСА_5 , із припиненням права власності відповідача у відповідних частках.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право власності на частину нежитлового приміщення № 151, частину нежитлового приміщення № 225 та частину гаража (машиномісця) № НОМЕР_3 , в іншій частині позову відмовлено.
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що зазначене майно (нежитлові приміщення № 151 , № 225 та машиномісце № НОМЕР_3 ) набуте ОСОБА_4 у 2010-2011 роках, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та зареєстроване на його ім`я.
Застосувавши презумпцію спільності майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про його набуття за особисті кошти одного з подружжя або про інший правовий режим такого майна.
Водночас, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та машиномісця АДРЕСА_5 , оскільки зазначене майно набуте ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, а відтак не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, зазначений спір уже був предметом апеляційного перегляду, за результатами якого постановою суду апеляційної інстанції від 09 вересня 2024 року надано вичерпну правову оцінку доводам сторін щодо правового режиму спірного майна, джерел його набуття, а також характеру спірних правовідносин між сторонами.
Отже, встановлені у справі обставини та відповідні правові висновки вже були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та отримали належну і повну правову оцінку, яка є обов`язковою в межах цієї справи.
Повторне дослідження цих самих обставин, а так само переоцінка доказів за відсутності нових юридично значимих підстав, суперечили б принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права та фактично призвели б до повторного апеляційного перегляду судового рішення поза межами, встановленими процесуальним законом.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для повторної оцінки доказів і переоцінки висновків суду щодо належності спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки такі питання вже були предметом апеляційного перегляду та отримали належну правову оцінку.
Перегляд зазначених висновків можливий виключно судом касаційної інстанції у порядку, визначеному процесуальним законом, і не входить до повноважень суду апеляційної інстанції під час розгляду цієї апеляційної скарги.
За таких обставин, в межах даного апеляційного провадження колегія суддів перевіряє виключно доводи апеляційної скарги в частині незалучення ОСОБА_1 до участі у справі та з`ясовує, чи вплинуло ухвалене судове рішення на його права та інтереси як особи, яка не брала участі у справі, а також чи вплинуло таке рішення на обсяг спадкового майна, як на це посилається представник апелянта.
Водночас, наведені доводи апеляційної скарги щодо впливу оскаржуваного рішення на обсяг спадкового майна ґрунтуються на помилковому ототожненні різних за своєю правовою природою правовідносин, а саме правовідносин щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та правовідносин спадкування.
Предметом розгляду у даній справі є виключно визначення правового режиму майна, набутого подружжям у період шлюбу, та встановлення часток кожного з них у такому майні. Водночас, питання визначення кола спадкоємців, обсягу їхніх прав, порядку прийняття спадщини, а також розподілу спадкового майна не входили до предмета доказування та не були предметом судового розгляду у цій справі.
За своєю правовою природою визначення частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні є передумовою формування складу спадщини, оскільки відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. У випадку, коли майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, до складу спадщини входить не все майно, а лише частка спадкодавця у такому майні, визначена відповідно до положень статей 60, 70 СК України, яка підлягає подальшій реалізації у межах спадкових правовідносин.
Отже, визначення судом часток подружжя у спільному майні не є вирішенням питання про спадкові права, а лише встановлює обсяг майнових прав, який може увійти до складу спадщини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване рішення не встановлює коло спадкоємців, не визначає розмір їх часток у спадщині, не вирішує питання про прийняття спадщини чи реалізацію права на обов`язкову частку, а відтак не породжує правових наслідків у сфері спадкових правовідносин.
При цьому, право на спадкування, у тому числі право на обов`язкову частку у спадщині, виникає та реалізується виключно у межах спадкових правовідносин і лише щодо майна, яке належало спадкодавцеві, а не щодо майна, яке належить іншому з подружжя.
Отже, доводи представника ОСОБА_1 про те, що визначення судом частки спадкодавця у спільному майні призводить до зменшення обсягу його спадкових прав, є необґрунтованими, оскільки спадкоємець не набуває прав на частку іншого з подружжя і не може претендувати на майно, яке не входить до складу спадщини.
Колегія суддів також ураховує, що у разі наявності спору щодо складу спадкового майна, розміру частки спадкодавця або обсягу прав спадкоємців такі питання можуть бути предметом окремого судового розгляду у порядку, визначеному законом, та не вирішуються у межах даної справи.
За таких обставин, оскаржуване рішення не позбавляє ОСОБА_1 права на спадкування, не перешкоджає реалізації ним права на обов`язкову частку у спадщині та не обмежує можливості захисту його прав у разі виникнення відповідного спору.
Відтак, визначення часток у спільному майні подружжя не є вирішенням питання про спадкові права та саме по собі не свідчить про вирішення судом питання про права та обов`язки апелянта у розумінні статті 352 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгоди з установленими судом обставинами справи та спрямовані на їх переоцінку, не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення, оскільки виходять за межі апеляційного перегляду, визначені статтею 370 ЦПК України.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо скасування заходів забезпечення позову, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається з метою ефективного захисту прав та інтересів особи і застосовується у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Згідно з частинами першою, восьмою статті 158 ЦПК України суд має право скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, зокрема у разі відпадіння підстав для їх застосування.
З аналізу наведених норм убачається, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і можуть застосовуватися виключно за наявності процесуальної необхідності у їх збереженні.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, яким вирішено спір по суті, а також ураховуючи, що перегляд судового рішення здійснювався судом апеляційної інстанції виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які не були предметом дослідження під час попереднього апеляційного перегляду справи, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову не вбачається.
Колегія суддів ураховує, що після вирішення спору по суті та залишення рішення суду першої інстанції без змін відпала процесуальна необхідність у подальшому застосуванні заходів забезпечення позову.
За своєю правовою природою забезпечення позову є тимчасовим процесуальним інструментом, спрямованим на гарантування виконання майбутнього судового рішення, а тому не може існувати за відсутності невирішеного спору чи ризику невиконання рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Доводи представника ОСОБА_1 про наявність ризиків відчуження майна та порушення його прав є припущеннями та не підтверджені належними доказами, а отже не можуть бути підставою для подальшого застосування заходів забезпечення позову.
Надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом першої інстанції предмета доказування, неповне дослідження обставин справи, а також необхідність додаткового дослідження джерел набуття спірного майна вже були предметом апеляційного перегляду та отримали належну правову оцінку судом апеляційної інстанції у постанові від 09 вересня 2024 року.
Отже, зазначені доводи фактично спрямовані на повторну переоцінку встановлених у справі обставин та доказів, що виходить за межі апеляційного перегляду, визначені ст.ст. 367, 370 ЦПК України.
Колегія суддів ураховує, що під час попереднього апеляційного перегляду було встановлено, що суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема час набуття спірного майна, правовий статус сторін на момент його набуття, а також відсутність підстав для відступу від презумпції спільності майна подружжя, передбаченої статтею 60 СК України.
Як зазначено вище, повторне дослідження цих обставин та надання їм іншої оцінки за відсутності нових юридично значимих підстав суперечило б принципу правової визначеності та призвело б до фактичного повторного апеляційного перегляду справи.
За таких обставин колегія суддів не вдається до повторної оцінки зазначених доводів, оскільки вони вже були предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
Посилання на допущення судом першої інстанції істотних порушень норм процесуального права є узагальненими, не містять їх конкретизації та не підтверджені матеріалами справи.
Колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які б призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва та могли бути підставою для закриття провадження у справі, також є безпідставними.
Як убачається зі змісту заявлених позовних вимог та характеру спірних правовідносин, спір у даній справі стосується визначення правового режиму майна подружжя та встановлення часток у ньому, що є майновим правом, не пов`язаним нерозривно з особою спадкодавця, а відтак допускає правонаступництво.
Сам по собі факт незалучення ОСОБА_1 до участі у справі судом першої інстанції не є безумовною підставою для скасування судового рішення, оскільки, як уже зазначалося вище, оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про його права та обов`язки у розумінні статті 352 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки встановлених обставин справи та не містять правових підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги адвоката Кукареки К. С. в інтересах ОСОБА_1  підлягають залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 рокузалишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Кукареки Катерини Сергїівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року та ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура