ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6295/21  Номер провадження 22-ц/814/467/26	Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Радченко Вікторія Олександрівна, Офісу Генерального прокурора, Керівника Полтавської обласної прокуратури, Головного управління ДПС у Полтавській області

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року (повний текст рішення складено 04 липня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управління Державної казначейської служби України у місті Кременчуці, Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Головного управління ДПС у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування та прокуратури.
Позивач зазначив, що 01 лютого 2017 року ГУ ДФС у Полтавській області до ЄРДР за № 42017170000000045 були внесені відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 частиною третьою статті 212, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 222, частиною першою статті 209 КК України.
07 грудня 2017 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 222, частиною другою статті 222, частиною п`ятою статті 191 КК України, яка була складена прокурором відділу з нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Полтавської області.
Постановою слідчого ГУ ДФС у Полтавській області від 08 грудня 2017 року, позивача було оголошено у розшук. У подальшому, в ході досудового розслідування прокурор звертався з клопотанням до суду про надання дозволу на затримання з метою приводу позивача для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, на виконання постанови про розшук уповноваженими на проведення слідства особами здійснювалися заходи щодо міжнародного розшуку позивача, проводилися слідчі дії стосовно позивача, членів його сім`ї, підприємства та контрагентів, з якими співпрацювало підприємство.
У результаті численних звернень щодо неправомірності дій правоохоронних органів прокурором відділу з нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Полтавської області 24 червня 2019 року було прийнято рішення про виділення з кримінального провадження № 42017170000000045 матеріалів, що стосуються вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою та частиною другою статті 222, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 209 КК України у кримінальне провадження № 32019170000000052.
Постановою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури від 26 вересня 2019 року кримінальне провадження № 32019170000000052 за частиною першою статті 222, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 222 КК України було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у період з 07 грудня 2017 року по 26 вересня 2019 року він перебував під незаконним слідством по звинуваченню його у вчиненні ряду кримінальних правопорушень. У результаті таких дій, він зазнав значних душевних страждань, вимушених змін у житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення здоров`я та позбавлення можливостей реалізації звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими, підриву його авторитету та ділової репутації.
Просив стягнути у відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 5000000 грн, яку вважає такою, що відповідає засадам розумності та виваженості, також просив стягнути витрати з правничої допомоги у розмірі 10000 грн.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 березня 2024 року визнано та залучено до справи сторони:
- позивачем – ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 );
- відповідачами:
- Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. № 6);
- Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області (36011, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. № 1);
- Управління Державної казначейської служби України у місті Кременчуці (39600, м. Кременчук, вул. Сердюка Ігоря, буд. № 43);
- Офіс генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. № 13/15);
- Полтавську обласну прокуратуру (36000 м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави , буд. № 7);
- Міністерство внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. № 10);
- Національну поліцію України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд.№ 10);
- Головне управління Національної поліції у Полтавській області (36014 м. Полтава, вул.Пушкіна,83);
- Головне управління ДФС у Полтавській області (36007 м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, буд. № 47, в особі комісії з реорганізації);
- Головне управління ДПС у Полтавській області (36014 м. Полтава, вул. Європейська, буд. №4).
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 176000 грн.
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині вимог.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
З рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному поряду, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Також з рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року не погодилися відповідачі: Офіс Генерального прокурора, Керівник Полтавської обласної прокуратури, Головне управління ДПС у Полтавській області.
У поданій апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора просив рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року у справі № 524/6295/21 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора відмовити повністю. 
Головне управління ДПС у Полтавській області в апеляційній скарзі просило Полтавський апеляційний суд рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року по справі № 524/6295/21, в частині задоволення позову до ГУ ДПС у Полтавській, скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову до ГУ ДПС у Полтавській відмовити в повному обсязі.
Керівник Полтавської обласної прокуратури просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
На думку апелянта, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року є незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що кримінальне переслідування призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, позивач тривалий час був позбавлений можливості вільно користуватися належним йому майном, не міг вільно пересуватися, тривали час терпів приниження по відношенню до його особи, як до злочинця, суттєво порушився його стан здоров`я, він був позбавлений можливості виховувати сина.
Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно визначив мінімальний рівень компенсації не дослідивши індивідуальні обставини справи.
Крім іншого звертає увагу, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн, яка була заявлена у встановлено ЦПК України порядку, та підтверджена належними доказами.
Узагальнені доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора
Відповідач вважає, що, оскаржуване судове рішення є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Звертає увагу, що досудове розслідування було розпочате та проведено на підставі зібраних доказів, які давали підстави вважати, що ОСОБА_1 може бути причетним до вчинення кримінальних правопорушень передбачених, частиною п`ятою статті 27 частиною третьою статті 212, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 222, частиною першою статті 209 КК України.
Вказує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не надано належної оцінки доводам Офісу Генерального прокурора та при обрахунку розміру моральної шкоди неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: не надано правильного тлумачення частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», де вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, в комплексі зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду становить 1600 гривень.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду моральну шкоду за незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в розмірі 176000 грн є необґрунтованими.
Крім того, судом першої інстанції, у порушення вимог частини першої статті 263 ЦПК України, не надано належної оцінки тим доводам, що Офісом Генерального прокурора у кримінальному провадженні № 32019170000000052 процесуальне керівництво не здійснювалось та процесуальні рішення не приймались, а тому Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС у Полтавській області
Скаржник зауважує, що рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 червня 2025 року прийнято з порушення норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог до ГУ ДПС у Полтавській області.
Звертає увагу, що ГУ ДПС у Полтавській області не є належним відповідачем у справі і в частині задоволення позовних вимог до ГУ ДПС у Полтавській області доцільно відмовити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги керівника Полтавської обласної прокуратури
На думку скаржника, оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог щодо відшкодування шкоди є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Також акцентує увагу, що при визначенні розміру відшкодування шкоди судом першої інстанції не взято до уваги положення статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600 гривень.
Поряд з іншим звертає увагу, що відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється з Державного бюджету України згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, суд не має визначати такий порядок, зокрема, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про списання коштів з єдиного казначейського рахунка.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області
У відзиві на апеляційну скаргу позивача Головного управління Національної поліції в Полтавській області просить оскаржуване рішення залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Зазначає, що Головне управління Національної поліції в Полтавській області своїми діями жодних прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах не порушувала, що свідчить про те, що ГУНП є неналежним відповідачем у даній справі.
Акцентує увагу, що негативні наслідки, про які вказує позивач, були спричинені не діями службових осіб, а самим позивачем, який умисно переховувався та не співпрацював з органами досудового розслідування, чим і затягував процес досудового розслідування, якби він залишався за місцем свого проживання, він міг би продовжувати спілкування із родиною, в тому числі, із сином.
Стверджує, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. 
ГУНП в Полтавській області вказує, що відшкодування витрат на правову допомогу носить компенсаційний характер, зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, тому вказує, що заявлена сума витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн є завищеною.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора
У відзиві на апеляційну скаргу позивача Офіс Генерального прокурора просить відмовити в її задоволенні.
Зауважує, що ОСОБА_1 достатніх доказів, на підтвердження заподіяння йому моральних страждань та інших втрат немайнового характеру, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000000 грн не надано, тому ці розміри стягнень є необґрунтованими.
Також звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на те, що ОСОБА_1 та/або його представником на час розгляду справи не було подано остаточний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу Національної поліції України
У відзиві на апеляційну скаргу позивачавідповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, вважає її необґрунтованою, оскільки Національна поліція України є неналежним відповідачем у справі, не має жодного відношення до спірних правовідносин, прав позивача не порушувала, що підтверджено матеріалами судової справи.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України
Міністерство внутрішніх справ України не визнає доводи викладені у апеляційній скарзі позивача, вважає скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
Звертає увагу, що матеріали позову не містять жодного доказу порушення прав або інтересів позивача з боку працівників Міністерства внутрішніх справ України.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
В судовому засіданні позивач та його представник – адвокат Радченко В.О. підтримали вимоги своєї апеляційної скарги, а в задоволенні апеляційних скарг інших учасників процесу просили відновити.
Представник прокуратури Деряга О.Ю. підтримала вимоги апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури та просила відмовити в задоволенні позовної заяви.
Представник Головного управління ДПС у Полтавській області Борисенко С.В. вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав в ній наведених, просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник Головного управління Національної поліції в Полтавській області Забрудська О.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача з підстав викладених у відзиві за апеляційну скаргу.
Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явилися. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представників сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 лютого 2017 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017170000000045 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 212 КК України, в якому процесуальне керівництво здійснювалося прокуратурою Полтавської області.
Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 02 лютого 2017 року було змінено попередню кваліфікацію кримінального правопорушення з частини п`ятої статті 27, частини другої статті 212 КК України на частину п`яту статті 27, частину третю статті 212 КК України.
У ході досудового розслідування, органом досудового розслідування, в даному кримінальному провадженні, було проведено цілий ряд процесуальних та слідчих дій, зокрема обшуків, негласних слідчих (розшукових) дій стосовно позивача ОСОБА_1 , членів його сім`ї, відносно створеного та очолюваного позивачем підприємства - ТОВ «Довіра-Кремінь» та контрагентів, з якими співпрацювало вказане товариство.
26 квітня 2017 року були проведені обшуки за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_3 та транспортного засобу BMW X5 д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та власником якого є ОСОБА_2 . У ході обшуків були виявлені та вилучені речі, майно, грошові кошти та транспортний засіб, на які, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2017 року, накладено арешт.
Крім того, в межах кримінального провадження № 42017170000000045 стосовно ОСОБА_1 здійснювалися негласні слідчі (розшукові) дії: спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж.
19 жовтня 2017 року слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 32017170000000042 за частиною четвертою статті 190 КК України. 
Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 01 листопада 2017 року матеріали досудових розслідувань № 32017170000000042 за частиною четвертою статті 190 КК України та № 42017170000000045 за частиною п`ятою статті 27, частиною третьою 212 КК України були об`єднані в одне кримінальне провадження за № 42017170000000045.
06 грудня 2017 року постановою прокурора прокуратури Полтавської області змінено попередню кваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 42017170000000045 з частини п`ятої статті 27, частини третьої 212, частини четвертої статті 190 КК України на частину п`яту статті 27, частину третю статті 212, частину п`яту статті 191 КК України.
06 грудня 2017 року слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях: № 32017170000000046 за частиною третьою статті 212 КК України; № 32017170000000047 за частиною першою статті 366 КК України; № 32017170000000048 за частиною другою 222 КК України; № 32017170000000049 за частиною першою статті 222 КК України.
Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 06 грудня 2017 року матеріали досудових розслідувань № 32017170000000046 за частиною третьою статті 212 КК України, № 32017170000000047 за частиною першою статті 366 КК України, № 32017170000000048 за частиною другою статті 222 КК України, № 32017170000000049 за частиною першою статті 222 КК України та № 42017170000000045 за частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України були об`єднані в одне провадження № 42017170000000045.
07 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 42017170000000045 прокурором прокуратури Полтавської області складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 222, частиною п`ятою статті 191 КК України.
08 грудня 2017 року постановою старшого слідчого Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області оголошено у розшук підозрюваного ОСОБА_1 
11 грудня 2017 року, на підставі клопотання слідчого органу досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
23 березня 2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018170000000087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 209 КК України. 
Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 04 травня 2018 року матеріали досудових розслідувань № 42018170000000087 за частиною першою статті 209 КК України та № 42017170000000045 за частиною п`ятою статті 27 частиною третьою статті 212, частиною п`ятою статті 191, частинами першою та другою статті 222 КК України об`єднані в одне кримінальне провадження за № 42017170000000045.
24 червня 2019 року постановою прокурора прокуратури Полтавської області виділено з кримінального провадження № 42017170000000045 від 01 лютого 2017 року в окреме провадження № 32019170000000052 матеріали, що стосуються вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частинами першою та другою статті 222, частиною першою статті 209 КК України.
Матеріали виділеного кримінального провадження, у відповідності до вимог статей 216, 218 КПК України, направлено за підслідністю до відділення № 1 Кременчуцького ВП ГУ НП в Полтавській області, процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося прокурорами Кременчуцької місцевої прокуратури.
Постановою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури від 26 вересня 2019 року кримінальне провадження № 32019170000000052 від 24 червня 2019 року стосовно підозрюваного, за частиною п`ятою статті 191, частинами першою та другою статті 222 КК України, ОСОБА_1 закрито, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Постановою старшого слідчого управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області від 05 березня 2020 року кримінальне провадження № 42017170000000045 від 01 лютого 2017 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях службових осіб ТОВ «Довіра-Кремінь» складу кримінального правопорушення передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України та службових осіб ТОВ ТК «Агротехмолторг» складу кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України.
Позиція апеляційного суду
Щодо визначення розміру шкоди
Право на відшкодування майнової та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , крім іншого, просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями 5000000,00 грн. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, вказав, що факт доведеності понесення позивачем моральних страждань та переживань, з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків є доведеним. Отже, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу взято до уваги надані позивачем докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд врахував у сукупності з іншими доказами і показаннями свідків, які були допитані в суді першої інстанції, згідно з показами яких підтверджено спричинення позивачу страждань (моральної шкоди) незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. З огляду на викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення на користь позивача відшкодування шкоди в розмірі 176000 грн, з даними вискоком погоджується і суд апеляційної інстанції, а твердження відповідачів про недоведеність моральних страждань позивача спростовуються матеріалами справи в їх сукупності. 
Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» («Пелісьє і Сассі проти Франції»), від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» («Філіс проти Греції»)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження, достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Тобто суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не доведено розмір моральних страждань саме в заявленому у позовній заяві розмірі, оскільки обґрунтовуючи глибину моральних страждань позивач вказував, що та тривалість досудового розслідування, яка складала з моменту повідомлення про підозру до закриття кримінального провадження 21 місяць і 20 днів, при цьому, сам позивач не заперечує факту ухилення від органів досудового слідства, а саме перебування у міжнародному розшуку, що, в свою чергу, потягло тривале досудове розмінування.
Твердження апелянтів, що розмір моральної шкоди повинен бути розрахованим саме з розміру 1600 грн, як передбачає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
При цьому, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є у розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн, відсутні.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).
Отже, вирішуючи питання розміру моральної шкоди, апеляційний суд застосував норми матеріального права, у тому числі, статтю 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», що спростовує доводи апеляційних скарг відповідачів, у цій частині.
Щодо складу відповідачів 
Про неналежний склад відповідачів у цій справі, як довід апеляційної скарги, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними, оскільки такі доводи суперечать частині першій статті 170 ЦК України, зважаючи на наступне.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). 
Відповідно до частини четвертої статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі, як сторона, через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 та від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанови Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц).
Виходячи з наведеного, залучення до переліку відповідачів саме Головного управління Національної поліції в Полтавській області Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Головного управління ДПС у Полтавській області не є підставою для висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Щодо порядку відшкодування шкоди
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги керівника Полтавської обласної прокуратури, що суд не має визначати такий порядок виконання судового рішення, зокрема, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про списання коштів з єдиного казначейського рахунка.
Так, відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Згідно з абзацом другим пункту 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45) безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказала на відсутність необхідності зазначення у резолютивній частині судового рішення, ухваленого за результатом розгляду спору про стягнення відповідної суми коштів з державного бюджету, таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого суду, щодо зазначення безпосереднього порядку стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_3 моральної шкоди.
Такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України (постанова Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 201/7848/21). 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції
В поданій апеляційний скарзі позивач, також, звернув увагу, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягнення витрат на правничу допомогу, з даного приводу суд апеляційної інстанції зауважує наступне.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В свою чергу, статтею 137 ППК України, в якій зокрема в частині другій вказано, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, в той де час частина третя вище вказаної статті зобов`язує, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при постановленні судового рішення суддя суду першої інстанції роз`яснив, що позивач та/або його представник на час розгляду справи не подали остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу, однак вони мають право подати такий розрахунок протягом 5-ти днів після ухвалення судом рішення по справі, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Оскільки, позивач та його представник не звернулися до суду першої інстанції та не подали остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу у строки та в порядку передбаченому ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої, якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційній скарги учасників процесу, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року змінити, виклавши резолютивну частині рішення в наступній редакції: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 176000 грн.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційні скарги учасників процесу задоволено частково, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2025 року змінено шляхом викладу в іншій редакції резолютивної частини то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, та стягненню витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Радченко Вікторія Олександрівна, Офісу Генерального прокурора, Керівника Полтавської обласної прокуратури, Головного управління ДПС у Полтавській області – задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 червня 2025 року,в частині задоволеного частково позову та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - змінити, виклавши в наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі у розмірі 176000,00 грн.

В іншій оскарженій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 червня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль
Судді         Т.В. Одринська

О.О. Панченко