Дата документу 07.04.2026	Справа № 554/643/26	
 	Провадження № 2/554/2075/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого судді – Шевської О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Рябченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога», Товариства з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним окремих умов договору споживчого кредиту,-
В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_1 - адвокат Кузь Юлія Олександрівна у січні 2026 року звернулася до суду із даним позовом, у якому прохала визнати недійсними умови договору кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року в частині: стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 2 400 грн. передбаченої пунктом 8.8; нарахування штрафних санкцій передбачених пунктом 12.3. 
Визнати нараховані за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року (комісії, штрафні санкції) такими, що не підлягають стягненню. 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зробити перерахунок заборгованості за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року з урахуванням проведених оплат та визнання його недійсним в частині стягнення комісії та штрафних санкцій. 
Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» судові витрати.
У подальшому представник позивач уточнила позовні вимоги та прохала визнати такими, що не підлягають виконанню за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року умови щодо: утримання комісії в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафних санкцій (пункт 12.3).
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зарахувати: утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року. 
Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 23.10.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір кредитної лінії за №301490571, відповідно до умов якого відповідач надав позивачці споживчий кредит в сумі 40 000 грн. строком на 30 календарних днів. 
Договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно - комунікаційної системи, шляхом заповнення та підписання електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором у формі типової онлайн-публічної оферти, без можливості індивідуального узгодження умов.
Вказаним Договором орієнтовна загальна вартість кредиту, тобто кошти, які відповідач розраховує отримати, складає 758 193 грн., яка складається з процентів за користування кредитом за базовою ставкою, штрафу та комісії за надання кредиту. 
Розмір комісії за надання кредиту, яка фактично є однією з форм плати за користування кредитними коштами, становить 2 400 грн. та визначений пунктом 8.8 Договору, водночас відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії чи інші платежі за дії, які не є послугою у розумінні зазначеного Закону. 
Згідно з пунктом 12.3 Договору, у разі порушення будь-якого з платежів на 14 і більше календарних днів передбачено сплату неустойки у вигляді штрафу у розмірі 5000% від суми невиконаного зобов`язання зі сплати процентів; 25% від суми кредиту за прострочення понад 14 днів; 50% від суми кредиту за прострочення понад 21 день. 
Таким чином, встановлені Договором неустойка у вигляді штрафу в розмірі 5000% призводять до нарахувань, які є очевидно непропорційними до суми основного зобов`язання - отриманого кредиту. 
Такий розмір фінансових санкцій виходить за межі розумного співвідношення між сумою боргу та відповідальністю за його невиконання, що фактично перевищує встановлені законом обмеження. 
Відповідно до статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», розмір неустойки (штрафів, пені) не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, та не може перевищувати 50% від суми простроченого платежу. 
Натомість умови Договору передбачають застосування штрафних санкцій вже з першого дня прострочення, що не узгоджується з наведеними нормами закону. 
Умови Договору, що передбачають сплату комісії за надання кредиту ( п. 8.8 ) у розмірі 2400 грн., а також застосування штрафних санкцій (п. 12.3), суперечать вимогам чинного законодавства та порушують принципи справедливості й добросовісності у договірних відносинах.
Відповідні умови Договору суперечать Закону України «Про споживче кредитування», підлягають визнанню недійсними як такі, що не відповідають вимогам закону та принципам справедливості та добросовісності, а також створюють необгрунтований фінансовий тягар для позивача.
Ухвалою судді від 15.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
02.02.2026 року до суду надійшла заява від представника позивача про зміну предмету позову, у якій прохала визнати такими, що не підлягають виконанню за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року умови щодо: утримання комісії в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафних санкцій (пункт 12.3)
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зарахувати: утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року. 
Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» судові витрати.
06.02.2026 року до суду надійшов відзив від відповідача, у якому прохають позовну заяву ОСОБА_1 по справі № 554/643/26 залишити без задоволення.
Ознайомившись з позовною заявою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» категорично не погоджується з доводами, викладеними у ній, та вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
23.10.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір кредитної лінії за №301490571. Договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно - комунікаційної системи Товариства. Факт укладання Кредитного Договору визнається та не заперечується Позивачем.
Позивач у своїй позовній заяві посилається на абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і зазначає, «що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. 
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.» Однак, звертаємо увагу суду, що вищезазначена редакція статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» фактично втратила чинність та перестала застосовуватися до договорів про споживчий кредит з моменту введення в дію спеціального закону. 
Так, 10 червня 2017 року набрав чинності спеціальний Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII. Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону «Про споживче кредитування», до Закону «Про захист прав споживачів» були внесені зміни. Зокрема, стаття 11 була викладена в новій редакції, а саме: "1. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" і ця стаття тепер має лише відсилочний характер. 
Так, кредитний договір № №301490571 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено 23.10.2025 року, а тому посилання позивача на абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції, що діяла до набрання чинності спеціальним Законом України «Про споживче кредитування» не заслуговує на увагу.
Предметом розгляду у вищезазначеній справі № 496/3134/19 була законність нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту.
Пунктом 1.4 кредитного договору № Р24.00301.004034055 від 19 червня 2018 позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Розмір цієї плати визначений у пункті договору № Р24.00301.004034055 від 19 червня 2018 6 кредитного , яким передбачено графік платежів за кредитом. 
Тому, з вищевикладеного вбачається, що пункти, які були визнані нікчемними Постановою ВП ВС встановлювали обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості і містили чіткий механізм розрахунку та графік сплати такої щомісячної комісії. У кредитному Договорі № 301490571 від 23.10.2025 р., що укладений Позивачкою з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» аналогічних пунктів про комісію за обслуговування та графіку їх платежів немає.
Посилання позивача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 496/3134/19 як підставу для задоволення позовних вимог в частині визнання умов Кредитного Договору щодо нарахування комісії є юридично нерелевантними до обставин цієї справи і не заслуговують на увагу.
Спеціальним законодавством прямо передбачено можливість нараховувати комісію за споживчим кредитом, яка однак має бути включена у розрахунок денної ставки, яка в свою чергу не може перевищувати максимально встановленого значення.
Відповідно до п. 8.4. Договору комісія за надання Кредиту не є платою за додаткові та/або супутні послуги Кредитодавця. Комісія за надання кредиту Позичальнику є іншою складовою плати за послуги, що надаються Кредитодавцем за цим Договором. Комісія за надання кредиту нараховується одноразово при видачі Кредиту в дату видачі першого Траншу за цим Договором. У випадку видачі наступних крім першого Траншів за цим Договором Комісія за надання додаткових грошових коштів у Кредит нараховується у день видачі кожного Траншу. 
Згідно п. 2.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові Кредит у формі Кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом та Комісію за надання кредиту відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 Цивільного кодексу України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 Цивільного кодексу України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Встановлення у кредитному договорі умови про неустойку є правомірним виявом волі сторін, спрямованим на забезпечення виконання зобов`язання у майбутньому. Наявність у законодавстві тимчасової заборони на практичне застосування цієї норми (нарахування неустойки) не робить саму норму договору такою, що суперечить закону.
Кредитний договір з відповідачем був укладений 23.10.2025, тобто після набуття чинності змін до ЗУ "Про споживче кредитування", пункти договору про стягнення неустойки є правомірними, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування.
Позивач погодила зі своєї сторони умови кредитного підписавши його зміст без будь- яких застережень договору, чим засвідчила свою згоду на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені Договором.
16.02.2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій прохають задовольнити позовні вимоги. Вказують на те, що встановивши у Договорі кредитної лінії № 301490571 від 23.10.2025 року комісію за надання кредиту, в розмірі 2400 грн., відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на розмір кредиту, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.
Відповідач не навів жодного переліку таких послуг і не надав доказів їх існування. Тому, комісія у розмірі 2400 грн., встановлена у пункті 8.8 Договору, фактично є платою за внутрішні дії банку, що здійснюються у його власних інтересах, а не за послуги для позичальника. Відповідач таким нарахуванням комісії зменшує фактичну суму кредиту, що свідчить про створений дисбаланс прав та обов`язків, чим порушує вимоги цивільного законодавства та принципу добросовісності. Стягнення такої комісії фактично є прихованою формою відсотків, що суперечить вимогам прозорості, визначеним статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування».
20.03.2026 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив віфд представника відповідача в якому останній підтримав обставини викладені у відзиві та прохав відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 18.02.2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про направлення справи за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним окремих умов договору споживчого кредиту до Печерського районного суду м.Києва за підсудністю – відмовлено. Відкладено судове засідання.
Ухвалою судді від 18.02.2026 року залучено в якості співвідповідачів по цивільній справі №554/643/26 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним окремих умов договору споживчого кредиту ,– Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (код ЄДРПОУ 39700642, адреса м.Чернігів, вул.Жабинського, 13).
Представник позивача надав заяву в якій прохав розглянути справу за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та прохають задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача -Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» надав заяву про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі.
Представник ТОВ « Таліон Плюс» у судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлені , про що в матеріалах справи міститься підтвердження-довідка про доставку електронного документу.
Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов наступних висновків.
Встановлено, що 23.10.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір кредитної лінії за №301490571, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу споживчий кредит в сумі 40 000 грн. 
Згідно паспорту споживчого кредиту продукту «СМАРТ» до Договору № 301490571 від 23.10.2025 р. строк кредитування, днів -до 1826 днів (Дисконтний період 30 днів, з можливістю продовження та поновлення).
Мета отримання кредиту на споживчі потреби (не цільовий кредит).
Вказаний договір був укладений в електронній формі, дистанційно, з використанням інформаційно - комунікаційної системи, шляхом заповнення та підписання електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором у формі типової онлайн-публічної оферти, без можливості індивідуального узгодження умов.
Оскільки вказаний договір є споживчим кредитом, тому до нього застосовуються вимоги Закону України « Про споживче кредитування».
Згідно паспорту споживчого кредиту орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, проценти, комісії та інші платежі), грн, за базовою процентною ставкою: 758192,00 грн.за умови надання знижки до Дисконтної процентної ставки та/або Індивідуальної процентної ставки загальна вартість кредиту буде зменшена.
Вказаним Договором орієнтовна загальна вартість кредиту, тобто кошти, які відповідач розраховує отримати, складається з процентів за користування кредитом за базовою ставкою, штрафу та комісії за надання кредиту. 
П.12.3. -12.4. паспорту споживчого кредиту передбачено, що за порушення будь-якого з платежів передбачених цим Договором на 14 (чотирнадцять) і більше календарних днів, Кредитодавець має право нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Кредитодавця неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5000% від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання зі сплати процентів за користування Кредитом, але не більше половини суми Кредиту, яка була в користуванні Позичальника на дату в яку платіж мав бути сплачений. Обмеження максимальної суми штрафу у такому випадку відбувається в наступному порядку:- у разі порушення строку оплати будь-якого з платежів на 14 (чотирнадцять) і більше календарних днів, загальний розмір штрафу не може перевищувати 25% від суми Кредиту, яка була в користуванні Позичальника на дату в яку платіж мав бути сплачений;- у разі порушення строку оплати будь-якого з платежів на 21 (двадцять один) і більше календарних днів, загальний розмір штрафу не може перевищувати 50% від суми Кредиту, яка була в користуванні Позичальника на дату в яку платіж мав бути сплачений. 
Сторони погодили, що за користування грошовими коштами після закінчення строку дії Договору чи його дострокового розірвання Позичальник зобов`язаний сплачувати на користь Кредитодавця проценти за користування чужими грошовими коштами за ставкою 357,70 % річних. Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до п. 12.5. паспорту споживчого кредиту передбачено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті Позичальником за порушення виконання його зобов`язань на підставі Договору, зокрема процентів передбачених пунктом 12.4 Договору, не може перевищувати половини суми Кредиту, одержаної Позичальником за цим Договором. Обмеження нарахування неустойки, встановлене цим пунктом Договору не може бути збільшене за домовленістю Сторін.
Позивач не згодна із такими нарахуваннями по кредиту, вказує на те що встановлені Договором неустойка у вигляді штрафу в розмірі 5000% призводять до нарахувань, які є очевидно непропорційними до суми основного зобов`язання - отриманого кредиту. 
Такий розмір фінансових санкцій виходить за межі розумного співвідношення між сумою боргу та відповідальністю за його невиконання, що фактично перевищує встановлені законом обмеження, та порушує вимоги статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», в якій вказано, що розмір неустойки (штрафів, пені) не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, та не може перевищувати 50% від суми простроченого платежу. 
Натомість умови Договору передбачають застосування штрафних санкцій вже з першого дня прострочення, що не узгоджується з наведеними нормами закону. 
Вказує на те, що умови Договору, що передбачають сплату комісії за надання кредиту ( п. 8.8 ) у розмірі 2400 грн., а також застосування штрафних санкцій (п. 12.3), суперечать вимогам чинного законодавства та порушують принципи справедливості й добросовісності у договірних відносинах.
Враховуючи вказане позивач прохала визнати такими, що не підлягають виконанню за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року умови щодо: утримання комісії в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафних санкцій (пункт 12.3).
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зарахувати: утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року. 
Представник відповідача в свою чергу заперечував проти тверджень позивача, вказує на те, що позивач була ознайомлена із усіма умовами договору, погодилася на них та підписала договір. 
Вказує на те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України.
Законом прямо передбачена можливість нараховувати комісію за споживчим кредитом, яка має бути включена у розрахунок денної ставки, яка в свою чергу не може перевищувати максимально встановленого значення.
Згідно договору , комісія не є платою за додаткові чи супутні послуги кредитодавця, а є іншою складовою плати за послуги, що надаються за договором.
Комісія була нарахована відповідачем правомірно.
Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Судом встановлено і такий факт не заперечується сторонами, що 23.10.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір кредитної лінії за №301490571, відповідно до умов якого відповідач надав позивачці споживчий кредит в сумі 40 000 грн. 
Відповідач має прострочення по сплаті по вказаному кредиту.
Позивач прохає зарахувати утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року, оскільки умови Договору, що передбачають сплату комісії за надання кредиту ( п. 8.8 ) у розмірі 2400 грн., а також застосування штрафних санкцій (п. 12.3), суперечать вимогам чинного законодавства та порушують принципи справедливості й добросовісності у договірних відносинах.
Відповідно ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. 
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23).
Зазначена позиція також висловлена у постанові Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у справі №514/954/24.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (справа ЄСПЛ "Ван де Гурк проти Нідерландів", заява № 23192/15, рішення від 29 травня 2019 року). Водночас принцип jura novit curia ("суд знає закон") зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.
Включення до умов договору пункту про сплату на користь Кредитодавця неустойки у вигляді штрафу у розмірі 5000% від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання зі сплати процентів за користування Кредитом, але не більше половини суми Кредиту, яка була в користуванні Позичальника на дату в яку платіж мав бути сплачений, що відображено у п. 12.3. паспорту споживчого кредиту, вочевидь є непропорційно високою та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак пункт 12.3. Договору є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.
У Постанові ОП КЦС ВС від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21 (провадження № 61-17842св21), в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку про те, що за відсутності рішення суду про визнання правочину чи його окремих частин недійсними діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), тобто всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені зобов`язання, в тому числі і обов`язок позичальника сплачувати комісію - підлягали виконанню.
У разі, якщо договір та додаткові угоди до нього не містять переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням кредитних коштів, вимога про стягнення комісії є безпідставною та порушує ч. 1 та ч. 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Зазначені висновки також наведені у постанові КЦС ВС від 09 жовтня 2024 року у справі № 582/202/22.
У постанові Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року у справі №498/1859/24, зроблено висновок про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки комісії в розмірі 209,48 грн не підлягають задоволенню, оскільки, в укладеному сторонами кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які надаються позивачу та за які ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» встановлена комісія. Позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору про встановлення комісії за видачу кредиту у розмірі 15,00 % від суми виданого кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011). Споживач може і не знати, що при оформленні кредитного договору він оформив з банком непотрібну йому послугу. Тому держава повинна забезпечувати захист громадян, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. За таких обставин, п. 1.5.1. кредитного договору в частині сплати позичальником комісії за надання кредиту в силу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними (постанова Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 497/1006/24).
Згідно паспорту споживчого кредиту п.8.4., комісія за надання Кредиту не є платою за додаткові та/або супутні послуги Кредитодавця. Комісія за надання кредиту Позичальнику є іншою складовою плати за послуги, що надаються Кредитодавцем за цим Договором. Комісія за надання кредиту нараховується одноразово при видачі Кредиту в дату видачі першого Траншу за цим Договором. У випадку видачі наступних крім першого Траншів за цим Договором Комісія за надання додаткових грошових коштів у Кредит нараховується у день видачі кожного Траншу. 8.5. Розмір Комісії, що нараховується за надання першого Траншу за цим Договором становить 2400 грн 00 коп. (дві тисячі чотириста грн. нуль коп.).
Проте розмір такої комісійної винагороди, з огляду на розмір кредиту, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.
Відповідач не навів жодного переліку таких послуг і не надав доказів їх існування. 
Тому, комісія у розмірі 2400 грн., встановлена у пункті 8.8 Договору, фактично є платою за внутрішні дії банку, що здійснюються у його власних інтересах, а не за послуги для позичальника. Відповідач таким нарахуванням комісії зменшує фактичну суму кредиту, що свідчить про створений дисбаланс прав та обов`язків, чим порушує вимоги цивільного законодавства та принципу добросовісності. Стягнення такої комісії фактично є прихованою формою відсотків, що суперечить вимогам прозорості, визначеним статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Тож, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає , що позивач довів свої позовні вимоги, а тому вважає за можливе та необхідне визнати такими, що не підлягають виконанню за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року умови щодо утримання комісії в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафних санкцій (пункт 12.3), зобов`язавши Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зарахувати: утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року. 
Позивач звернувся до суду у порядку вимог ЗУ « Про захист прав споживачів».
Частиною 1 статті 22 Закону України “Про захист прав споживачів” передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. 
Частиною 3 цієї ж статті зазначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
ТОВ « Манівео Швидка Фінансова Допомога» відступило права вимоги за вказаним кредитним договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу.
Доказів протилежного суду надано не було. 
Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, а тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України із відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1331,20 грн., тобто по 665,6 грн. з кожного.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 137,141, 263-265, 354 ЦПК України, суд 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога» , Товариства з обмеженою відповідальністю « Таліон Плюс» про визнання недійсним окремих умов договору споживчого кредиту-задовольнити.
Визнати такими, що не підлягають виконанню за договором кредитної лінії за №301490571 від 23.10.2025 року умови щодо: утримання комісії в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафних санкцій (пункт 12.3).
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» зарахувати утриману комісію в розмірі 2400 грн. (пункт 8.8), штрафні санкції (пункт 12.3) у рахунок інших обов`язкових платежів за Договором кредитної лінії за № 301490571 від 23.10.2025 року. 
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на користь держави судовий збір в сумі 665,6 грн.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю « Таліон Плюс» на користь держави судовий збір в сумі 665,6 грн.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 , адреса- АДРЕСА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога» код ЄДРПОУ- 38569246, адреса- м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, літ. Б.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», код ЄДРПОУ- 39700642, адреса- м. Чернігів, вул. Жабинського,13.

Суддя О.І.Шевська