179/32/26
1-кп/179/75/26

МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
______________________________________________________________________________
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді     ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 
за участю 
прокурора        ОСОБА_3 
обвинуваченого     ОСОБА_4 
представника потерпілого    ОСОБА_5      
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Магдалинівка Дніпропетровської області кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № №12025042470000148 від 26.07.2026 року по обвинуваченню:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ковпаківка, Самарівського району, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
12 січня 2026 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12025042470000148 від 26.07.2026 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України. 
Встановлено, що в кінці квітня 2025 року більш точного часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, за межами с. Почино-Софіївка Самарівського району Дніпропетровської області, на території старостинського округу № 11 Магдалинівської селищної ради, в межах ставка на балці Грабка правої притоки р. Кільчень, а також частини її прибережної захисної смуги, частини земельної ділянки з кадастровим №1222386100:01:001:0594 та частини несформованої земельної ділянки, 
ОСОБА_4 діючи умисно, з корисливих мотивів, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою її самовільного використання у власних цілях, діючи всупереч вимогам ст. ст. 112, 113, 115, 116, 118, 123, 124, 125, 126 Земельного Кодексу України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації передачі їй у власність чи надання у користування земельної ділянки, а також в порушення ст. ст. 60, 61 Земельного Кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. ст. 87, 88, 89 Водного кодексу України, відповідно до яких у прибережних захисних смугах, які є частиною навколо водойм та на островах, водоохоронних зон, уздовж річок, забороняється: розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), садівництво та городництво, а також передбачений правовий порядок користування землями водного фонду, зокрема у порушення ст. 93 Водного кодексу України, якою визначено, що в межах зони санітарної охорони діє особливий режим використання земель, в порушення ст. 110 Водного кодексу України, якою передбачена відповідальність за порушення водного законодавства, а саме за самовільне захоплення водного об?єкта, використанні земель водного фонду не за призначенням, достовірно знаючи, що визначена ним земельна ділянка, частково охоплює водний об?єкт ставок на балці Грабка правої притоки р. Кільчень, який знаходиться в зневодненому стані, частину її прибережної захисної смуги, частину земельної ділянки з кадастровим №
1222386100:01:001:0594 та частину несформованої земельної ділянки, умисно, на власний розсуд, здійснив сільськогосподарський обробіток земель комунальної власності, загальною площею 10,4223 га, а саме дискування. Після чого, всю попередньо оброблену земельну ділянку засіяв сільськогосподарською культурою соняхом.
Тим самим ОСОБА_4 самовільно зайняв вищевказану площу земельної ділянки за рахунок ставка на балці Грабка правої притоки р. Кільчень - 7,7503 га, частини її прибережної захисної смуги - 0,9901 га, частини земельної ділянки з кадастровим №1222386100:01:001:0594 - 1,3990 га та частини несформованої земельної ділянки, яка не відноситься до земель жодної категорії - 0,2829 га.
Вказану земельну ділянку використав у власних цілях, а саме в наслідок відповідного сільськогосподарського обробітку виростив сільськогосподарську
культуру соняшник.
Обвинувачений в судовому засіданні погодився із фактом вчиненння правопорушення, а саме визнає, що незаконно, на власний розсуд, здійснив сільськогосподарський обробіток земель комунальної власності, загальною площею 10,4223 га, а саме дискування і подальший посів соняшнику. ОСОБА_4 просив суд призначити мінімальне покарання за вчинене правопорушення.
Прокурор вказав, що винна доведена повністю і має бути призначено покарання відповідно до чинного КК України з можливістю звільнення від відбування покарання.
Представник потерпілого підтримав позицію прокурора.
Враховуючи свідчення обвинуваченого ОСОБА_4 , його повне визнання своєї винуватості, а також те, що він не оспорює фактичні обставини справи, зазначені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, і не наполягає на дослідженні інших доказів по справі, то у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнає недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у його вчинені.
Згідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
У судовому засіданні суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст вказаних обставин, добровільно визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, і роз`яснив йому, що погодившись на визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, він і прокурор будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини кримінального провадження доведені зібраними доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду, суд також визнає їх доведеними.
Враховуючи наведене, суд визнає обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, а його умисні дії, які виразились у самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронній зоні, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України.
Згідно ст. 66 КК України, пом`якшуючою обставиною слід вважати активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_4 
ОСОБА_4 скоїв злочин, який згідно з ч. 5 ст. 12 КК України, є нетяжким, раніше не судимий. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, пом`якшуючою суд для ОСОБА_4 визнає щире каяття. Обвинувачений негативно ставиться до вчиненого, з боку останнього наявний осуд своїх протиправних дій.
Ґрунтуючись на завданні Кримінального кодексу України, меті та загальних засадах призначення покарання, визначених у ст.ст. 1, 50, 65 КК України, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, конкретні обставини справи, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд призначає покарання ОСОБА_4 в межах санкції ч. 2 ст. 197-1 КК України, у вигляді позбавлення волі, оскільки доходить переконання, що саме таке покарання буде не тільки карою, а також сприятиме виправленню ОСОБА_4 та попередженню вчинення ним та іншими особами нових злочинів.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Іспитовий строк — це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим і останній під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. Значення іспитового строку полягає і в тому, що тільки протягом цього строку особа визнається судимою і за нею здійснюється контроль та соціально-виховна робота.
Іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до дотримання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд відповідно до ст. 76 КК України покладає на засудженого відповідні обов`язки.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд приходе до висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у вигляді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.
Цивільний позов не заявлено. Процесуальні витрати відсутні. Питання про речові докази підлягають вирішенню в порядку, встановленому ст. 100 КПК України, а саме диск формату DVD-R з відеозаписом огляду місця події, диск формату DVD-R з відеозаписом слідчого експерименту - залишити при матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід під час судового розгляду відносно обвинуваченого в рамках даного кримінального провадження не обирався. 
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст.ст. 314, 368, 369, 374, 394, 471, 473, 474, 475, 476 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 197-1 КК України.

ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 197-1 КК України призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання звільнити з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом одного року іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази, а саме: диск формату DVD-R з відеозаписом огляду місця події, диск формату DVD-R з відеозаписом слідчого експерименту - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Запобіжний захід  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком суду законної сили - не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 394 КПК України:
- обвинуваченим, його захисником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами п`ятою - сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;
- потерпілим, його представником виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених частинами шостою чи сьомою статті 474 цього Кодексу;
- прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з частиною третьою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуюча суддя ОСОБА_1