Справа № 513/1068/24 
Провадження № 2/513/35/26 

Саратський районний суд Одеської області

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Филипчук Л.В., представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селищі Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Райлянка» про припинення державної реєстрації права власності та інших речових прав та визнання права власності на земельну ділянку,-
у с т а н о в и в:
у вересні 2024 року до Саратського районного суду Одеської області з позовом звернувся представник позивача ОСОБА_1 адвокат Давиденко Костянтин Вікторович до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Райлянка», в якому просить суд ухвалити рішення, яким скасувати свідоцтво про право власності від 28 березня 2015 року, індексний номер – 35611080 виданого на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 та припинити державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності – 9214747, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 608436351245; припинити державну реєстрацію іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку площею 3,8135 га, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983, номер запису про інше речове право – 9707903, дата та час державної реєстрації 15.05.2015 16:46:28; припинити державну реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки) на земельну ділянку площею 3,8135 га, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983, номер запису про інше речове право – 16534876, дата та час державної реєстрації 14.09.2016 16:31:19; визнати за ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,8135 га, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983.
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 в місті Вилкове, Ізмаїльського району Одеської області у віці 89 років. За життя, а саме 24 березня 2021 року спадкодавець вчинила заповіт на ім`я позивача, яким заповіла йому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області по справі №2-460/12 від 22 червня 2012 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідач №1 по справі). За вищезазначеною мировою угодою: 1) ОСОБА_3 передає у власність договором дарування ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , з правом користування і проживання в даному будинку; 2) відповідач після збору врожаю у 2012 році виплачує позивачці орендну плату за користування її земельною ділянкою в розмірі 3,85 га і у січні 2013 року передає у власність позивачці 3,85 га земельної ділянки із земельної ділянки розміром 7,69 га, що розташована на території Ройлянської сільської ради Саратського (нині Білгород-Дністровського) району Одеської області, яка належить відповідачу на підставі державного акту серії IV-ОД №040293. Далі Відповідач №1 виокремив (скоріш за все шляхом поділу) земельну ділянку площею 3,8135 га, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983, яку мав передати за мировою угодою ОСОБА_3 та отримав на своє ім`я свідоцтво про право власності від 28 березня 2015 року, індексний номер – 35611080. Відповідач №1 не виконав зазначеної мирової угоди та замість передачі права власності, обманним шляхом, на той час 83 річній жінці дав підписати договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 13 травня 2015 року, термін дії 500 років, запевнивши її, що вона є власницею. Вищезазначений договір зареєстрований Реєстраційною службою Саратського районного управління юстиції в Одеській області, індексний номер витягу 27702446, дата та час формування – 19.05.2015 року 09:48:23, номер запису про інше речове право – 9707903, дата та час державної реєстрації – 15 травня 2015 року 16:46:28, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 608436351245. Далі зазначена земельна ділянка була передана в оренду ТОВ «Райлянка» Відповідачу №2 по справі на підставі договору оренди землі строком дії на 10 років, зазначений договір був зареєстрований Державним реєстратором Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян Зоєю Вікторівною, дата, час державної реєстрації 14 вересня 2016 року 16:31:19, номер запису про інше речове право 16534876. Вважає, що Відповідач №1 по справі не виконав мирову угоду та зареєстрував право власності на себе незаконно, порушивши ухвалу суду про затвердження мирової угоди, обманним шляхом спадкодавиці нав`язавши договір емфітевзису. Отже вважає, що право власності Відповідача №1 повинно бути скасованим, а похідні від нього речові права мають бути припинені. Далі він звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачової Ніни Миколаївни щодо прийняття спадщини та отримав відмову у спадкуванні саме права користування земельною ділянкою, через те, що в договорі про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 13 травня 2015 року не встановлено розміру, форми виплати за користування земельною ділянкою. Так встановити вартість спадщини неможливо. Також нотаріус порекомендувала йому звернутись до суду для захисту своїх майнових прав. Вважає, що оскільки спадкодавиця мала отримати саме право власності на зазначену земельну ділянку, то тепер він як спадкоємець має право на неї. Отже ухвала про затвердження мирової угоди як вид судового рішення є обов`язковою до виконання на всі території України для фізичних осіб у тому числі, і Відповідач №1 по справі мав її виконати, тому право власності Відповідача №1 на спірну земельну ділянку має бути скасоване. Оскільки право власності на зазначену земельну ділянку є незаконним, то і договір емфітевзису та договір оренди землі мають бути скасовані, як похідні речові права. Отже позивач вимушений просити суд скасувати право власності Відповідча №1 по справі, припинити державну реєстрацію інших речових прав та визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку як за спадкоємцем за заповітом.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 17 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, та призначено справу до судового розгляду на 23 червня 2025 року о 12 годині 00 хвилин в приміщенні Саратського районного суду Одеської області.
25 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких, позивач зазначає про те, що майже 9 років постійно проживає в місті Варшава, Республіка Польща (на підтвердження додав копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон). Після того, як він дізнався, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка вчинила на його ім`я заповіт, він зробив довіреність на ім`я його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щоб вона прийняла від його імені у спадщину майно, що залишилося після смерті спадкодавця. Після того, як він дізнався, що приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачова Ніна Миколаївна надала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та порадила звернутись до суду для захисту своїх майнових прав, він попросив матір укласти від його імені договір про надання правової допомоги з адвокатом. Тобто, про причини виникнення спірної ситуації він повідомити суд не може, а може як раз таки мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була свідком цих подій, а він як зазначив вище вже 9 років в Республіці Польща безвиїзно та надати які небуть пояснення по суті справи не має можливості. Приїхати в Україну не має можливості через зайнятість на роботі, сімейні обставини, повномасштабне вторгнення рф на територію України та значну відстань між судом та місцем його фактичного проживання. Через відеоконференц зв`язок також не може зв`язатись, через відсутність технічної можливості та через відсутність 9 років на території України не має можливість згенерувати ЕЦП та пройти вертифікацію. Просив суд розгляд справи проводити без його участі з підстав зазначених вище. Позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. 
Представник позивача - адвокат Давиденко К.В. позов підтримав з підстав викладених у ньому. 
Відповідачі ОСОБА_2 та представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Райлянка" у судове засідання не прибули, належним чином були повідомлені про часта місце розгляду справи.
Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Райлянка" надійшла заява про розгляд справ за їх відсутності, позов визнали.
У судовому засіданні 02 березня 2026 року свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що її тітка ОСОБА_5 проживала у с. Ройлянка. ОСОБА_2 попросив оформити сертифікат батька, однак крім землі батька оформив на себе землю ОСОБА_6 . Потім ОСОБА_5 звернулась до суду і була затверджена мирова угода, за якою земельна ділянка мала бути переоформлена на ОСОБА_6 , однак ОСОБА_2 не віддав землю. ОСОБА_2 просив оформити землю свого батька, а крім землі батька переоформив на себе землю ОСОБА_7 . У нього були два документи на два пая. ОСОБА_8 прожила у неї 12 років, вона із нею до суду їздила, тітка на милицях ходила. Умови мирової угоди виконано не було, він до неї не приїзжав, більше ОСОБА_2 вона не бачила.
У судовому засіданні 02 березня 2026 року свідок ОСОБА_9 зазначила, що ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_10 . Після його смерті, його син захотів оформити спадщину і попросив сертифікат, однак крім землі батька він на себе оформив землю ОСОБА_3 . Вона йому подарувала будинок, а землю він її не віддав. ОСОБА_11 її вигнав з дому, і її забрала сестра. У суд її привозила її сестра, так як сама вона ходила на милицях. Сестра років тринадцять за нею доглядала, жила з нею. 
Суд, заслухавши думку представника позивача, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у матеріалах справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вилкове, Ізмаїльського району Одеської області у віці 89 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 10 листопада 2021 року Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської від 22 червня 2012 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за умовами якої: 1) ОСОБА_3 передає у власність, договором дарування, ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , з правом користування і проживання у даному будинку; 2) відповідач після збору врожаю у 2012 році, виплачує позивачці орендну плату за користування її земельною часткою в розмірі 3,85 га і у січні 2013 року передає у власність позивачці 3,85 га земельної ділянки із земельної ділянки розміром 7,69 га , розташованої на території Ройлянської сільської ради Саратського району, Одеської області, яка належить відповідачу на підставі державного акту серії 1V-ОД № 040293. 3) Всі витрати, пов`язані з виконанням мирової угоди, покладаються на відповідача. Провадження у цивільній справі № 2-460/ 12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 земельної частки (паю), яка знаходиться в складі земель сільгосппідприємства ім. Карла Маркса, с. Ройлянка Саратського району, Одеської області, розміром 4,3 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі, від 01 лютого 2000 року, зробленого у Саратській державній нотаріальній конторі Одеської області, зареєстрованого у реєстрі за № 322, недійсним – закрито.
Як вбачається з договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) укладеного 13 травня 2015 року, громадянин ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, їхній внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів уклали Договір про те, що предметом договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка розташована в Одеській області, Саратського району, Ройлянської сільської ради, площею 3,8135 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер 512458200:01:001:0983 щодо якої Власник передає Емфітевту право володіти та право цільового використання (емфітевтичне право). Земельна ділянка у встановленому законом порядку належить Власнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 Серія НОМЕР_5 , що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, за реєстраційним номером об`єктом майна 608436351245, номер запису про право власності 9214747. Згідно з Договором Емфітевзису в Емфітевта на період дії цього Договору виникає право повного і виключеного володіння і користування земельною ділянкою. В Договорі власником земельної ділянки зазначений ОСОБА_2 , та ОСОБА_12 .
Актом прийому-передачі земельної ділянки за договором про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), підтверджено передача власником ОСОБА_2 земельної ділянки ОСОБА_3 на підставі договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 28 березня 2015 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 5124585200:01:001:0983 загальною площею 3,8135 га для ведення сільськогосподарського виробництва є ОСОБА_2 .
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 35611107 від 28 березня 2015 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 5124585200:01:001:0983, дата державної реєстрації 22 березня 2015 року є ОСОБА_2 . Підстави виникнення права власності: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_6 , виданий 28 березня 2015 року, видавник: реєстраційна служба Саратського районного управління юстиції в Одеській області.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 37702446 сформованого 19 травня 2015 року, підстава виникнення іншого речового права є договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), серія та номер б/н, виданий 13 травня 2015 року, видавник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вид іншого речового права є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), строк дії 500 років. Власником є ОСОБА_2 , правокористувачем є ОСОБА_3 .
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер витяг 301738364, сформованого 30 травня 2022 року, земельна ділянка 5124585200:01:001:0983 площею 3,8135 га, цільове призначення для ведення сільськогосподарського виробництва, номер запису про інше речове право: 16534876, дата державної реєстрації 14 вересня 2016 року, підстава державної реєстрації договір оренди землі, серія та номер б/н, виданий 11 серпня 2021 року, видавник ТОВ «Райлянка» в особі директора Стоянова І.П. та ОСОБА_3 , вид речового права право оренди земельної ділянки. Дата укладання договору (після 2013 року), дата державної реєстрації (до 2013 року), строк 10 років. Дата закінчення дії 11 серпня 2031 року. Орендодавець ОСОБА_3 , орендар ТОВ «Райлянка».
Як вбачається з відповіді приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Ніни Богачової, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якої на час смерті зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , 06 грудня 2021 року заведена спадкова справа № 203/2021. Спадкоємець за заповітом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за місцем проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Як вбачається з Інформації щодо оформлення спадщини на нерухоме майно (право користування земельною ділянкою) наданою приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Ніни Богачовою № 146/02-14 від 30 травня 2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у спадкуванні саме права користування земельною ділянкою, через те, що в договорі про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 13 травня 2015 року не встановлено розміру, форми виплати за користування земельною ділянкою. Так встановити вартість спадщини неможливо, та рекомендовано звернутися до суду.
Згідно довідки про оціночну вартість від 13 серпня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 5124585200:01:001:0983, площа якої 38135.00 кв.м, складає 112826,83 грн.
Судом також була досліджена спадкова справа № 203/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з якої вбачається, що 06 грудня 2021 року до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачової Н.М. звернувся з заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, яка залишилась після померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
29 травня 2024 року до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Богачової Н.М. звернулась в інтересах ОСОБА_1 – ОСОБА_4 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на земельну ділянку кадастровий номер 5124585200:01:001:0960, на що 30 травня 2024 року нотаріусом було відмовлено.
Разом з цим, матеріали спадкової справи містять заповіт, вчинений 24 березня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , все своє рухоме та нерухоме майно, яке їй буде належати на день смерті. Заповіт підписаний ОСОБА_13 , у присутності свідків: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , та посвідчений секретарем Виконавчого комітету Вилківської майської ради Ізмаїльського району Одеської області Полянцевою Р.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 23. 
Як вбачається з копії Державного акта на право серії IV-ОД № 040282, виданого 09 червня 2000 року на підставі рішення XIII сесії XXIII скликання Ройлянської сільської ради народних депутатів Саратського району Одеської області від 26 травня 2000 року № 73, власником земельної ділянки площею 3,75 га розташованої на території Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва є ОСОБА_16 .
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 25 січня 2012 року встановлено факт належності Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 040282, площею 3,75 га, яка розташована на території Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області та призначена для ведення сільськогосподарського виробництва, виданого 09 червня 2000 року на підставі рішення XIII сесії XXIII скликання Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області від 26 травня 2000 року № 73, на ім`я ОСОБА_16 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканці с. Ройлянка Саратського району Одеської області.
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), інформація відсутня. 
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статті 1216, 1217 ЦК України визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи (спадкодавця), яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно із частинами 1, 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
У відповідності до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті.
Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіти земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення права; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Як вже було зазначено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 28 березня 2015 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 5124585200:01:001:0983 загальною площею 3,8135 га для ведення сільськогосподарського виробництва є ОСОБА_2 .
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. 
Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. 
Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію прававласності позивача. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20, пункт 87).
Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що зазагальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)), незалежно від того чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 38), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (провадження №12-10гс21, пункт 5.38)).
За висновками Великої Палати Верховного Суду задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносині призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 146), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 92), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (пункт 44)), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.37)).
Отже, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо правовласності неправомірно зареєстроване за відповідачем, то належному способу захисту прав відповідає лише позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, а не позовні вимоги про скасування рішення органу державної влади чи місцевогос амоврядування, скасування рішення державного реєстратора, визнання прававласності, припинення права власності чи будь-які інші позовні вимоги (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 грудня 2024 року у справі № 910/21682/15 (910/17038/21).
На підставі вищевикладеного у задоволенні позовних вимог щодо скасування свідоцтва про право власності від 28 березня 2015 року та припинити державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності – 9214747, визнати право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, слід відмовити в зв`язку з неефективністю обраного способу захисту.
Крім того, речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).
У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17 (провадження № 61-42400св18)).
Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.
У статті 412 ЦК України закріплено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. 
Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
За змістом частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; 6) за згодою сторін договору емфітевзису. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), що перебуває у заставі (іпотеці), може бути припинено з підстави, визначеної пунктом 6 цієї частини, лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя) (доповнено згідно із Законом від 28 квітня 2021 року № 1423-IX).
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 , як власником земельної ділянки з однієї сторони, та ОСОБА_3 , землекористувачем, емфітевтом, був укладений договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітревзісу), за умовами якого предметом цього договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка розташована в Одеській області, Саратського району, Ройлянської сільської ради, площею 3,8135 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983, щодо якої Власник передає Емфітевту право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право). Земельна ділянка, зазначена в п.11 цього Договору, відведена в натурі (на місцевості) у встановленому порядку і належить Власнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 , серія НОМЕР_5 , що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, за реєстраційним номером об`єктом нерухомого майна 608436351245, за номером запису про право власності 8214747. Згідно до встановленого цим Договором Емфітевзису в Емфітевта на період дії цього Договору виникає право повного і виключного володіння і користування земельною ділянкою. Сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на 500 (п`ятсот) років. Емфітевт має право приступати до використання земельної ділянки тільки після реєстрації права користування земельною ділянкою у встановленому порядку. У разі, якщо за один місяць до дати закінчення строку дії цього договору, Власник не заявить Емфітевту про намір припинення цього Договору, він вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі №518/520/20 зроблено висновок про те, що по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. 
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі №390/25/22, тлумачення ст.412 ЦК України та ч.9 ст.102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису…Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушення (не визнається або оспорюється) суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Разом з тим, із позовом про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного 13 травня 2015 року за життя ОСОБА_5 не зверталась, як і не були заявлені такі вимоги позивачем.
За наведених вище обставин в їх сукупності, підстави для задоволення позову в частині вимог припинити державну реєстрацію іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку площею 3,8135 га, кадастровий номер 5124585200:01:001:0983, а також припинити державну реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки) на земельну ділянку площею 3,8135 га, як похідної вимоги відсутні.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Отже, узагальнюючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, про що була зазначено по тексту рішення. 
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною позивача по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов до такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).
На підставі викладеного, з урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено повністю, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь позивача вказаної суми судового збору в порядку розподілу судових витрат між сторонами.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 142, 280 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Райлянка» про припинення державної реєстрації права власності та інших речових прав та визнання права власності на земельну ділянку, - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданого 08 червня 2012 року Кілійським РВ ГУМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник позивача: адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю № 082979, видане 19 квітня 2017 року Радою адвокатів Одеської області, місцезнаходження: 68100, вул. Центральна, 37, м. Татарбунари, Білгород-Дністровського району Одеської області. 
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Райлянка", адреса: вул. Центральна, 92, с. Ройлянка, Білгород-Дністровського району Одеської області, код ЄДРПОУ 03766062. 
Повний текст рішення складено 03 березня 2026 року. 

Суддя К. Ю. Рязанова