справа № 631/1451/24
провадження № 2/631/141/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.
за участю:
секретаря судового засідання Тиндика А. О.

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Наталія Віталіївна, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- «Про позбавлення батьківських прав»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ «Про позбавлення батьківських прав», в якому сторона позивача просила:
- позбавити ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- призначити, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття;
- стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття;
- судові витрати покласти на відповідачів (а. с. 2 – 6).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., зазначили, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому відповідач ОСОБА_2 є сином позивача, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - її онукою. Відповідачі у червні 2015 року залишили своє місце проживання, яким є будинок АДРЕСА_1 , чим усунулись від виховання та утримання доньки. Онука залишилась проживати разом із позивачем. Всі питання щодо виховання та утримання онуки вирішуються нею особисто. Так, дитина перебуває на її утриманні, нею забезпечується її побут, навчання, необхідне харчування, медичний догляд, лікування. Батьки дитини - відповідачі у справі - не приймають участі в навчальному процесі доньки. Отже невиконання батьківських обов`язків з боку відповідачів говорить про їх особисте ставлення до дитини. Вони ніяким чином не піклуються про неї, не проявляють заінтересованості в її вихованні, не цікавляться успіхами в навчанні, станом здоров`я, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування незважаючи на те, що місце проживання позивача та місце проживання дитини їм відомі. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про ухилення від виховання їх доньки – онуки позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дитини: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також про їх свідоме нехтування своїх обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачів до своїх батьківських обов`язків, що за статтею 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх малолітньої дитини. Крім того, за законом батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, а тому з відповідачів слід стягнути аліменти на утримання дитини, які з огляду на виваженість, розумність і справедливість ставлять від усіх видів заробітку відповідачів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 6692/24-вх від 13.09.2024 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1451/24 (провадження № 2/631/589/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 2, 20).

У строки та в порядку, обумовленому приписом частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, відповідь на які впродовж тривалого часу не отримав (а. с. 21, 22, 23, 24). 

Натомість за правилом частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд, скориставшись даними Єдиного державного демографічного реєстру щодо інформації про зареєстроване місце проживання особи, отримав відповіді № 858473 та № 858461 від 22.10.2024 року (а. с. 25, 26).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 23.10.2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі й розпочато підготовчий розгляд (а. с. 27 – 31).

18.11.2024 року за вхідним № 8125/24-вх представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Орєхова Н. В., яка діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особам, які визначені пунктами 1 – 2, 9 – 23, 26 – 29 частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» № 2289/2024 – 3570744 від 20.08.2024 року та дубліката свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 766), виданого 31.01.2023 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 2, надала клопотання про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ на належну - орган опіки і піклування за місцем проживання дитини, яким є СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО (раніше КРАСНОГРАДСЬКОГО) РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (а. с. 38 – 39, 18, 19).

Ухвалою, постановленою Нововодолазьким районним судом Харківської області 18.11.2024 року, задоволено клопотання представника позивача за дорученням про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача й залучено до участі у справі СЛУЖБУ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- замість СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (а. с. 50 – 55).

25.02.2025 року за вхідним № 1050/25-вх третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ надала Висновок органу опіки та піклування Старовірівської сільської ради «Щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 », зареєстрованого за вихідним № 289/06-05 від 27.01.2025 року (а. с. 78, 79, 80 – 81).

10.06.2025 року за вхідним № 3270/25-вх представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Орєхова Н. В. долучила оригінал квитанції про сплату судового збору у належному за кількістю позовних вимог розмірі (а. с. 106, 106а).

Такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- у цій цивільній справі судом не вчинялись.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 10.07.2025 року, підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог (131 – 137).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 06.11.2025 року, судом за участі представника позивача за дорученням – адвоката Орєхової Н. В. розгляд цивільної справи з єдиним унікальним № 631/1451/24 за позовом   ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., до   ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- «Про позбавлення батьківських прав» проводити заочно, по суті позовних вимог в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 6891/25 від 06.11.2025 року, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, зауваживши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В подальшому за вхідним № 7966/25 від 11.12.2025 року надала заяву, в якій підтвердила, що підтримує свої вимоги лише частково, а саме: щодо позбавлення відповідачів їх батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також щодо стягнення з них на утримання дитини аліментів (з кожного окремо) у в розмірі 1/4 частини з усіх видів їх заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття,- й просить справу вирішувати за її відсутності, так як вона не заперечує проти заочного розгляду справи по суті підтриманих нею позовних вимог.

Представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Орєхова Н. В.в судовому засіданні підтримала позовні вимоги своєї довірительки в обсязі вимог, підтриманих нею особисто, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, та просила позов задовольнити та позбавити ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; поклавши судові витрати на відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судове засідання жодного разу не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістили, заяви про відкладення судового засідання не надали.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Несміян В. В. у судове засідання також не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте за допомогою електронних засобів зв`язку шляхом надсилання листа електронною поштою, звернулась в суд із заявою, зареєстрованою за вхідним № ЕП-493/26-вх від 17.04.2026 року, з проханням справу розглядати за їх відсутності, зауваживши, що не мають заперечень проти заочного розгляду справи.

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 

Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. 

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на заяви учасників про її розгляд, зокрема, позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за їх відсутності, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої їх участі у судовому засіданні не має, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті позовних вимог за їх відсутності.

Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. 

Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Крім того, відповідно до змісту частини 5 і пунктів 2 та 4 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування, що зареєстровані у встановленому законом поряду, якщо ця особа не повідомила іншої адреси, й ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників справи поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог.

Проте, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач.

Вказане узгоджується з правозастосовною практикою касаційного суду, який неодноразово зауважував на те, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Відтак, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, за його наслідками суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: вислухавши вступну промову представника позивача за дорученням та дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині підтриманих стороною позивача позовних вимог з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд – у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. 

Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, в ході розгляду справи в межах заявлених та підтриманих позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_1 ), виданого 26.05.2014 року Старовірівської сільською радою Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 26.05.2014 року в складено відповідний актовий запис № 13, та її батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 10). 

Згідно із свідоцтвом про народження (серії НОМЕР_2 ), виданого 01.10.1984 року Ленінською сільською радою Гулисманського району Сирнаджанскої області, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що 01.10.1984 року в Книзі реєстрації актів про народження складений запис за № 187, та його батьками зазначені громадяни: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а. с. 9). 

Наведеним доведено, що позивач дійсно є бабусею дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір`ю її батька – відповідача у справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 460, сформованого 01.08.2024 року адміністратором ЦНАП Старовірівської сільської ради Шулещенко І. О., вбачається, що за адресом: АДРЕСА_1 ,- зареєстровані:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 29 травня 2014 року по теперішній час;
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15 грудня 2000 року по теперішній час;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 06 лютого 2016 року по теперішній час;
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 13 серпня 1991 року по теперішній час;
- та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 13 серпня 1991 року по теперішній час (а. с. 11).

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_5 від 31 липня 2024 року, депутатом виборчого округу № 3 Старовірівської сільської ради Сотніковою Оксаною Іванівною проведено обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_5 , в ході якого встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 ,- фактично проживають:
-  ОСОБА_5 - 1957 року народження, чоловік;
-  ОСОБА_1 - 1960 року народження, дружина;
-  ОСОБА_4 - 2014 року народження, онука.
Батьки ОСОБА_4 : ОСОБА_2 , 1984 року народження, - батько та мати - ОСОБА_3 , 1987 року народження,- за даною адресою не мешкають з 2015 року. Вихованням онуки ОСОБА_4 займаються ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а. с. 15).

Наведеним доведено, що сторони у справі та дитина зареєстровані за однією адресою, позивач та малолітня дитина, щодо якої вирішується спір, дійсно проживають однією сім`єю натомість відповідачі за своїм місцем реєстрації впродовж тривалого строку не мешкають, а дитиною опікується бабуся та дідусь.

З довідки, виданої директором Старовірівської гімназії Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області Лисенко О. за вихідним № 01-19/90 від 13.08.2025 року, вбачається, що онука ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно навчається у їх гімназії в 5 класі за дистанційною формою навчання. Вихованням та навчанням дівчинки займається бабуся - ОСОБА_1 . Батьки не беруть участі у житті дівчини та у навчальному процесі (а. с. 12). 

Відповідно до довідки, виданої лікарем ЗПСМ АЗПСМ села Старовірівка Волобуєвим А. А. та зареєстрованої за вихідним № 50 від 03.08.2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка мешкає за адресом: АДРЕСА_1 ,- зверталась за медичною допомогою та у зв`язку з профілактичними оглядами до їх установи в період з 2016 року по теперішній час в супроводі ОСОБА_1 (бабуся) (а. с. 13).

З декларації № 0001-8ТА1-М400 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із законним представником пацієнта ОСОБА_1 , 15 лютого 2019 року заключила декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_6 (а. с. 14).

Наведеним доведено, що здоров`ям та навчанням дитини опікується позивач.

Відповідно до довідки про доходи № 1303 3332 1034 2340, виданої спеціалістом ОСОБА_7 пенсіонеру ОСОБА_1 , вона перебуває на обліку в Харківському приміському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України в Харківській області і отримує пенсію за віком, сума якої у період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року складає 17889,00 гривень (а. с. 16).

Згідно з відомостями з державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, які складені станом на 02.08.2024 року, за період з 1 кварталу 2024 року по 1 квартал 2024 року ОСОБА_1 отримувала доходи з надання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, майнового паю в лізинг, оренду, суборенду, емфітевзис в сумі 13690,00 гривень (а. с. 17).

Наведеним доведено, що позивач має постійний та стабільний дохід, достатній для належного утримання його самого як повнолітньої людини та його брата - малолітньої дитини, щодо якої вирішується спір.

З висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за вихідним № 289/06-05 від 27.01.2025 року та підписаного секретарем Старовірівської сільської ради Балюк Л., вбачається, що   ОСОБА_3  та   ОСОБА_2  зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ,- й мають доньку   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .   ОСОБА_1  є бабусею ОСОБА_8 . Вони також мешкають вищевказаною адресою. Питанням виховання та утримання онуки займається бабуся. Батьки не приймають участі у житті дівчинки та у навчальному процесі. Мати та батько дівчинки ще з червня 2015 року не мешкають з дитиною. Батьки не піклуються про доньку, не проявляють зацікавленості в її вихованні, не цікавляться станом її здоров`я, не забезпечують медичного догляду лікування, що є підставами позбавлення їх батьківських прав. Питання щодо доцільності/недоцільності батьківських прав розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 07.01.2025 року, де всі члени одноголосно проголосували про доцільність позбавлення батьківських прав батька - ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3 . На засіданні комісії з питань захисту прав дитини була присутня бабуся ОСОБА_1 та онука ОСОБА_8 . ОСОБА_1 , надала пояснення, що син та невістка поїхали на заробітки у 2015 році. Ніякої фінансової та матеріальної допомоги не надавали, до дитини не приїздили. Вона з ними не спілкується. Зі слів бабусі син інколи телефонує, місце перебування не говорить. Невістка проживає окремо. На даний час місце її проживання невідоме. Син зазначив, що не збирається повертатися в Україну. ОСОБА_8 розповіла, що любить бабуся та дідуся. Вони їй допомагають у навчанні, купують одяг, взуття, лікують, якщо захворіє. Тому Старовірівська сільська рада як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 80 - 81).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 – 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 – 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі.

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями) та Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями).

Відповідно до змісту частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України обумовлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З приписів статей 51 та 52 Основного Закону нашої Держави, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із частинами 1 і 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятою 20.11.1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 цієї Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до змісту статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22.11.2023 року в справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 19.02.2024 року в справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23) та від 21.02.2024 року в справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 статті 8 наведеного Закону також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як чітко обумовлено у частині 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Крім того, у своєму рішенні у справі «Ілля Ляпін проти Росії», ухваленому 30.06.2020 року (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 – 4 статті 150 Сімейного кодексу України).

Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 
3) жорстоко поводяться з дитиною; 
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тотожне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав”.

Тлумачення пункту 2 частини 1 вище наведеної статті 164 сімейного кодифікованого акту України дозволяє зробити висновок про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

На цьому неодноразово наголошував й Верховний Суд, звертаючи увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий захід застосовується за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Зокрема, такі висновки викладено в його постановах, прийнятих 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц, 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, 26.04.2023 року у справі № 931/709/21 та 26.12.2024 року у справі № 561/474/24.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини, прийняте 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Про свідоме ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої доньки та нехтування ними, свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

При цьому, зі змісту частин 2 і 4 статті 2 цього ж кодексу вбачається, що сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, й не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням.

Разом з цим, вирішуючи спірні правовідносини, суд з огляду на вищенаведене вважає позивача як рідну бабусю дитини, щодо якої вирішується спір, повноважною особою на звернення з цим позовом до суду щодо позбавлення батьківських прав відповідачів через те, що сама в її сім`ї проживає малолітня ОСОБА_4 .

Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач повністю опікується дитиною, її вихованням, навчанням та здоров`ям, що, у свою чергу, свідчить про наявність турботи з її боку та відсутність такої з боку батьків дитини, яких зовсім не турбує фізичне й моральне здоров`я малолітньої доньки, а також не інтересує її розвиток.

Наведене узгоджується із змістом норми права, викладеної в частинах 4 і 5 статті 167 Сімейного кодексу України, де законодавець зафіксовує, що якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

Також суд зауважує, що базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, Європейський суд з прав людини у пунктах 54 і 58 свого рішення, ухваленого 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04), висловився, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, що за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Окрім цього, у рішенні, ухваленому 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 
1)по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; 
2)по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При цьому рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене повністю узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 17.10.2018 року у справі з єдиним унікальним № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), та Верховним Судом у постановах, прийнятих22.11.2023 року у справі з єдиним унікальним № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), 19.02.2024 року в справі з єдиним унікальним № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23) та 21.02.2024 року в справі з єдиним унікальним № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23).

За загальним правилом, обумовленим приписом статті 19 Сімейного кодексу України та статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Отже, частинами 4 та 5 вищевказаної статті процесуального кодифікованого закону України унормовано, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з Висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за вихідним № 289/06-05 від 27.01.2025 року та підписаного секретарем Старовірівської сільської ради Балюк Л., органом опіки та піклування визнано доцільним позбавити батьків: матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав по відношенню до їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 80 - 81).

Вказаний висновок суд вважає достатньо обґрунтованими, оскільки фаховими спеціалістами вивченні умови проживання дитини, які забезпечені не її батькам, а бабусею, враховані інтереси дівчинки, а також ними проаналізовані поведінка відповідачів та їх загальне ставлення до ситуації, в якій сторони та малолітня дитини опинились.

Отже, доводи позовної заяви про відсутність у відповідачів бажання приймати участь у вихованні дитини, дбати про її розвиток, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом під час розгляду справи по суті позовних вимог достовірно встановлений і підтверджений наданими письмовими доказами той факт, що відповідачі дійсно на теперішній час фактично самоусунулися від виконання батьківських обов`язків по відношення до своєї малолітньої доньки, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених у процесуальний спосіб перешкод, не беруть участі у її вихованні, розвитку, утриманні та навчанні, не інтересуються її успіхами та здоров`ям, не турбуються про фізичний та духовний розвиток дівчинки, про її харчування, лікування та освіту, не надають належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, не бажають приділяти їй батьківську турботу і увагу, долею дитини не цікавляться, а, відтак, свідомо ухиляються від виховання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і нехтують своїми батьківськими обов`язками, що з огляду на наведені вище норми права є наслідком винної поведінки відповідачів та підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Доходячи таких висновків та при оцінці обставин справи, суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, що включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для ухвалення рішення. 

Крім того, суд вважає, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини, й переконаний, що змінити їх поведінку у кращу сторону вже неможливо.

Отже, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню, врахувавши доведеність вини та свідомої поведінки відповідачів щодо ухилення від участі у вихованні своєї доньки, умисне і безпідставне нехтування ними своїми обов`язками батька та матері, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення цього позову шляхом позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Одночасно із цим, суд звертає увагу на зміст частин 1 та 4 статті 169 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. А отже, відповідачі не позбавлені права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни їх поведінки по відношенню до доньки.

Натомість, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначені положеннями статті 166 Сімейного кодексу України, а саме: особа, яка позбавляється батьківських прав, втрачає всі права, засновані на спорідненні з дитиною, - окрім обов`язку щодо утримання дитини (частина 2 статті 166 Сімейного кодексу України). 

Одночасно із цим, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом.

Приписами частини 1 статті 180 цього ж нормативно-правового акту передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тотожне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Крім того, суд приймає до уваги, що зазначений обов`язок безпосередньо закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Конституції України).

У свою чергу, положення Конвенції про права дитини передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. 

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятих 04.09.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) і 29.06.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 596/826/21 (провадження № 61-3738св22), а також у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятої 14.08.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 760/4661/20 (провадження № 61-15867св23).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України).

За правилами статті 258 вищевказаного кодексу України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Отже, чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво онука (онучки) на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником.

Таким чином, баба, з якою проживає онук (онучка), має право на подання в інтересах дитини позову до її батьків про стягнення аліментів без призначення опікуном дитини.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду, прийнятій у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду 04.02.2026 року в межах справи з єдиним унікальним № 212/1496/24 (провадження № 61-14073св25), що згідно із приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, є обов`язковим до застосування до спірних правовідносин.

Норми права, які містяться у частині 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на положення частини 1 статті 183 зазначеного кодифікованого закону України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При цьому, суд враховує, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (частина 1 статті 191 Сімейного кодексу України).

За досліджених обставин суд доходить висновку про те, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не виконують по відношенню до своєї малолітньої дитини – донки -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка фактично проживає із позивачем, батьківські обов`язки, передбачені сімейним законодавством, та ухиляються від належної участі по її утриманню у грошовій чи будь-якій іншій формі.

Беручі до уваги викладені обставини, ураховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини й відповідачів, відсутність доказів щодо існування у них інших дітей та непрацездатних осіб, які потребують на матеріальну допомогу, суд вважає, що аліменти на утримання малолітньої на час звернення із цим позовом дитини, необхідно встановити у частковому відношенні, тобто в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) її матері –  ОСОБА_3 та батька -  ОСОБА_2 , з кожного окремо, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, що буде з урахуванням приписів статті 182 Сімейного кодексу України необхідним та достатнім для її гармонійного розвитку.

Одночасно з цим, суд вважає за необхідне визначити, що аліменти на утримання малолітньої  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , слід присудити щомісяця, від дня пред`явлення цього позову в суд, тобто з 13.09.2024 року,- й до досягнення дитиною повноліття.

Також, на підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. 

Крім того, статтею 243 цього ж кодексу унормовано, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналогічна за своїм правовим навантаженням норма міститься й у статті 58 Цивільного кодексу України, яка також обумовлює, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Також частиною 1 статті 55 цивільного кодифікованого закону визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Як визначає чинне цивільне законодавство у частинах 3 та 4 статті 60 матеріального кодифікованого закону суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Разом із цим, зі змісту статті 63 Цивільного кодексу України вбачається, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Аналогічний припис закону сформований і у статті 244 Сімейного кодексу України. Так, опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

Отже, у відповідності до викладеного опікуни призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна, за умови, як вказано у частині 1 статті 212 Сімейного кодексу України, такі особи:
1) не обмежені у дієздатності;
2) не визнані недієздатними;
3) не позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені;
4) не були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини;
5) не мають психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин, наявність яких встановлено на підставах, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України, у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України;
6) не зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами;
7) не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу);
8) не мають захворювання, розлади або стани, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, які встановлені за результатами медичного огляду, проведеного у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України;
9) не є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини;
10) не були засуджені за злочини проти основ національної безпеки України, кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а також за злочини, передбачені статтями 164, 166, 167, 169, 181, 187 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших кримінальних правопорушень;
11) за станом здоров`я не потребують постійного стороннього догляду;
12) не є особами без громадянства;
13) не перебувають у шлюбі з особою, яка відповідно до пунктів 3 - 6, 8 і 10 цієї статті не може бути усиновлювачем;
14) не вчинили домашнє насильство, насильство за ознакою статі та до них не було застосовано адміністративне стягнення за його вчинення;
15) не є громадянами держави-агресора та/або держави, щодо якої Україною застосовано секторальні санкції;
16) не перебувають у шлюбі з громадянином держави-агресора та/або держави, щодо якої Україною застосовано секторальні санкції.
Крім того, не можуть бути усиновлювачами, а тому й опікунами та піклувальниками, і інші особи, інтереси яких суперечать інтересам дитини.

Разом із наведеним, частина 1 статті 60 Цивільного кодексу України унормовує, що саме орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами 1 та 2 статті 60 цього Кодексу, тобто встановлення опіки над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування, а також встановлення піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Зазначене питання вирішується згідно із положеннями Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року.

Так, у відповідності до підпунктів 1.1., 1.2. та 2.1. вказаних Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань.

Також згідно з абзацом 3 підпункту 2.2. тих же Правил опіки та піклування опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей у випадках, коли батьки, зокрема, судом позбавлені батьківських прав.

При цьому, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (підпункт 1.3. Правил опіки та піклування).

Отже, наведене свідчить про те, що за загальним правилом, навіть через позбавлення особи батьківських прав, питання щодо призначення опікуна неповнолітній дитині, яка залишається без батьківського піклування, вирішує державний орган, визначений чинним законодавством (державні адміністрації та виконавчі комітети рад), а не суд.

Разом з цим, як унормовує підпункт 3.1. вищезазначених Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Переважне право серед кількох осіб, які бажають стати опікунами чи піклувальниками над однією і тією ж дитиною, надається родичам дитини незалежно від місця їх проживання.

Натомість, підпункт 3.3. зазначеного нормативно-правового акту вимагає наявності визначеного переліку документів, за наявності яких органи опіки і піклування можуть призначити опікуна. Це:
?особиста заява громадянина (громадян);
?копія свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або іншого документа, який підтверджує її вік;
?копія рішення суду про визнання особи недієздатною;
?акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна;
?довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника);
?довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку;
?акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки;
?довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки.

Відтак, за правилом, визначеним чинним сімейним законодавством, суд робить такий висновок:
1)опіка над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, за виключенням призначення опікуна недієздатній особі;
2)при вирішенні питання про призначення опікуна враховується бажання підопічного (дитини);
3)при призначенні опікуна враховується декілька показників особи, за наявності чи відсутності яких вирішується питання щодо спроможності особи, яка претендує бути опікуном, виконувати такі функції, зокрема: особисті якості особи, здатність до виховання дитини, ставлення до неї, фізична можливість особи виконувати обов`язки опікуна, бути повністю дієздатним, не позбавленим батьківських прав, не бути усиновлювачем відносно якого скасовано усиновлення чи визнано недійсним, бути психічно здоровим, не вживати психоактивні речовини, не зловживати спиртними напоями, не вживати наркотичні засоби, мати постійне місце проживання та постійних дохід, не хворіти на певні хвороби, визначені чинним законодавством, бути громадянином України, без судимостей, не перебувати у шлюбі з особами, перелік яких визначений чинним законодавством, не бути особою, яка має статус домашнього насильника тощо.

Але у будь-якому випадку, виходячи з аналізу наведених норм чинного законодавства у їх сукупності, при вирішенні питання про призначення опікуна необхідним є подання органу опіки та піклування щодо призначення особі, що позбавляється батьківського піклування, опікуна.

До такого висновку також доходить й Верховний Суд у своїх постановах, прийнятих Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду 07 квітня 2022 року у справі з єдиним унікальним № 712/10043/20 (провадження № 61-21311 св 21) та Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду 26 червня 2024 року у справі з єдиним унікальним №742/887/23 (провадження № 61-3316св24).

Також, із змісту правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанов Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятої 20 травня 2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18) та Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятої 24 липня 2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 727/597/24 (провадження № 61-6720св24),- дійсно вбачається, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Разом з цим, згідно з приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З цих підстав враховує висновок Верховного Суду, зроблений ним у постанові, прийнятій 08 січня 2024 року Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23), про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Аналізуючи з цього аспекту матеріали справи, суд зауважує, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, а також сторона позивача подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення позивача опікуном малолітньої особи, щодо якої вирішується спір, не надавали.

Відомостей про те, що таке подання складалось відповідним органом опіки та піклування, суду не заявлено. Письмової згоди дитини на призначення позивача опікуном до матеріалів справи не долучено.

Крім того, під час судового розгляду справи позивач не підтримала позов в частині вимог щодо призначення її опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Тому, як визначає чинне законодавство, на сьогоднішній день вирішити вказане може лише орган опіки та піклування на підставі звернення позивача із заявою про призначення її опікуном дитини, позбавленої батьківського піклування, з якою вона перебуває у родинних відносинах як баба та онука.

Усі наведені вище обставини є суттєвими та впливають на законність та обґрунтованість рішення, а тому за таких умов підстав призначати позивача або будь-яку іншу особи в якості опікуна у суду не має.

Разом із цим, статтею 62 Цивільного кодексу України унормовано, що опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Аналогічне правило викладене у підпункті 2.4. Правил опіки та піклування, тобто, що опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.

Отже, такою датою у цьому випадку для СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ буде дата набрання рішенням суду про позбавлення відповідачів батьківських прав законної сили.

Ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд зважає на те, що статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Тобто, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості.

Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, пунктом 1 частини 2 статі 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України унормовано, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

Відтак, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, спираючись на не підтримання позивачем своїх позовних вимог щодо призначення її опікуном малолітньої дитини, суд вважає, що відсутні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та які б надавали суду можливість призначити її опікуном малолітньої онуки. 

Тому за досліджених обставин суд доходить обґрунтованого висновку про можливість позбавлення ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з кожного окремо, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Беручі до уваги викладене та у відповідності до вимог частини 6 статті 164 Сімейного кодексу України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили слід надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- «Про позбавлення батьківських прав», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.07.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення.

Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір – це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.

На підставі приписів частини 1 та абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

Між тим, на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 цього ж закону позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору.

Із зазначеним позовом  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., звернулась в суд у 2024 році, і її позов містить 5 вимог немайнового характеру, 2 з яких про стягнення аліментів, а одна - та, що позивачем під час судового розгляду справи по суті позовних вимог не підтримана.

Положення абзацу 2 частини 3 статті 6 цього ж закону передбачають, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення наведене й Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 12 та 13 його Постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (зі змінами та доповненнями), яке є обов`язковим для застосуванням судом до тих пір, поки не буде змінене або спростоване сучасною практикою Верховного Суду, а саме: якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо за кожну із таких вимог (або загальною сумою).

Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України.

Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви в об`ємі підтриманих позовних вимог сторона позивача повинна сплатити судовий збір у сумі 2422,40 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 0,4 х 2 = 2422,40 гривень.

На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Н. В., додала документи, що підтверджують сплату судового збору в розмірі 2422,40 гривень (а. с. 105, 106).

Натомість, у своїй застосовній практиці, яка є обов`язковою для застосування судами нижчих інстанцій згідно з правилом часини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі Великої палати в постанові, прийнятій 13.07.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) дійшов висновків про те, що якщо позивача звільнено від сплати судових витрат, вони на відповідача не покладаються.

Зважаючи на це, ухвалюючи рішення та задовольняючи цей позов, суд не знаходить підстав задля стягнення судових витрати у виді судового збору за позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини в доход держави.

Таким чином, оскільки, ухвалюючи рішення, суд задовольнив підтримані стороною позивача чотири вимоги немайнового характеру, за дві з яких судовий збір не справляється, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 2422,40 гривень.

Разом з цим, питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує з урахуванням роз`яснень пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме: з кожного відповідача по 1211,20 гривень, з розрахунку: 2422,40 гривень : 2 = 1211,20 гривень.

Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, учиненою 04.11.1950 року в Римі і ратифікованою Законом Україною № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенцією про права дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року; Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, учиненою 04.11.1950 року в Римі і ратифікованою Законом Україною № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; статтями 51, 55, 124, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 та пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями статті 121, 122, 125, 150, 155, 164, 165, 166, 180 – 183, 191, 212, 243 і 244 Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 55, 58, 60, 62, 63 і 67 Цивільного кодексу України№ 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); Правилами опіки та піклування, затвердженими Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року; Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року (зі змінами та доповненнями); статтею 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 3, 4 і 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями); статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»; постановами Верховного Суду, прийнятими Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду 07 квітня 2022 року у справі з єдиним унікальним № 712/10043/20 (провадження № 61-21311 св 21), Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду 26 червня 2024 року у справі з єдиним унікальним №742/887/23 (провадження № 61-3316св24) і 20 травня 2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду, прийнятою 24 липня 2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 727/597/24 (провадження № 61-6720св24) і 08 січня 2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23), а також статтями 1 - 5, 7, 9 - 14, 17 - 19, 23, 42, 48, 76 - 81, 82, 89, 133, 141, 144, 206, 211, 214, частиною 1 статті 223, пунктом 2 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, частинами 4, 5, 7 статті 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

в и р і ш и в:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Орєхова Наталія Віталіївна, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- «Про позбавлення батьківських прав» в обсязі, підтриманому під час судового розгляду справи задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13 вересня 2024 року, й до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13 вересня 2024 року, й до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В порядку виконання рішення, що набрало законної сили, його копію надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Іншими учасниками судового процесу заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених для подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем або апеляційної скарги іншими учасниками справи, їх не було подано або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт громадянина України (серії НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків (   НОМЕР_5 ), паспорт громадянина України (серії НОМЕР_6 );

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_7 ), паспорт громадянина України (серії НОМЕР_8 );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, місцезнаходження (адреса: вулиця Центральна, будинок № 60, село Старовірівка Берестинського району Харківської області, 63251), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (43947221).

Рішення ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя         С. В. Мащенко