Справа № 127/28654/25
Провадження № 22-ц/801/583/2026
Категорія: 74
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року	Справа № 127/28654/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вареник Андрій Миколайович, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю. Ф. в залі суду в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,
у цивільній справі № 127/28654/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерства юстиції України, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини на території України та повернення її до місця постійного проживання,

встановив:
Короткий зміст вимог
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати факт незаконного вивезення та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україні ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 (десяти) днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду повернути малолітнього ОСОБА_3 до країни постійного проживання – Республіки Фінляндія; у разі відмови ОСОБА_2 добровільно повернути ОСОБА_3 до Республіки Фінляндія протягом 10 днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду, здійснити відібрання ОСОБА_3 та передати малолітню дитину батькові – ОСОБА_1 для її повернення до Республіки Фінляндія; витрати, пов`язані з поверненням дитини до місця постійного проживання, покласти на відповідача ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.12.2021 між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, в червні 2022 року подружжя переїхало до Фінляндської Республіки, де отримали тимчасовий захист та соціальне житло. Від цього шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у м. Каяні, Республіка Фінляндія ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . З моменту народження і до 25.04.2025 дитина проживала разом з батьком та матір`ю спочатку в м. Каяні (з 02.07.2023 до 21.09.2023), пізніше в АДРЕСА_1 (з 22.09.2023 до 03.04.2025) та з ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Еспо, Республіка Фінляндія, до моменту вивезення 25.04.2025 ОСОБА_2 .
Відповідно до домовленостей між батьками, дитина мала реєстрацію та постійне місце проживання у Республіці Фінляндія, де позивач забезпечував її виховання, утримання, дошкільну освіту та медичне обслуговування.
На початку квітня 2025 року батьки оформили ОСОБА_4 до дитячого садочка в м. Еспо. Під час шлюбу позивач повністю забезпечував сім`ю, мав постійний дохід, по приїзді до Фінляндії подружжя отримувало соціальну допомогу, як особи, які шукають притулок через війну, зокрема на ОСОБА_4 . Між позивачем та дитиною встановився міцний емоційний зв`язок: батько безпосередньо брав участь у її вихованні, забезпечував щоденний догляд, розвиток, дозвілля, піклувався про стан її здоров`я, а дитина глибоко прив`язана до нього, відчуває стабільність і захищеність у спільному проживанні з ним.
25 квітня 2025 року відповідач без згоди ОСОБА_1 та без рішення компетентного суду вивезла дитину з країни постійного проживання до України та утримує її там, а 15.05.2025 ОСОБА_2 подала позов про розірвання шлюбу з позивачем. 
На неодноразові прохання позивача повернути дитину додому та надати можливість спілкуватися з дитиною відповідач не реагує. На сьогодні позивачеві невідоме місце перебування його сина. Позивачем неодноразово надсилалися листи на Viber, Telegram та WhatsApp відповідача, здійснювалися дзвінки на телефон, проте відповідач перешкоджає нормальному спілкуванню з дитиною, навіть через відеодзвінки. Тому вважає, що розлучення з батьком негативно впливає на емоційний стан дитини та його психічний розвиток, що суперечить принципу найкращих інтересів дитини. 
Після невдалих спроб досудового врегулювання спору між ОСОБА_2 та позивачем про повернення дитини додому до Республіки Фінляндія, останній 12.08.2025 звернувся до поліції Республіки Фінляндії, оскільки вважає, що його права як батька є порушеними. Зокрема зазначає, що в країні триває війна та така ситуація вкрай важко та негативно впливає на розвиток дитини, її характер, поведінку, здоров`я тощо. Такі обставини, на переконання позивача, є неприпустимими, дитина повинна перебувати у безпечній обстановці, там, де народилася та проживала 2 роки. При цьому, орган опіки та піклування не надавав дозволу на зміну місця проживання дитини. 
Позивач вважає, що батьківської турботи, окрім як батько, дитині ніхто не може надати, а також замінити дитині спілкування з батьком, який має всі необхідні матеріальні та фінансові ресурси для забезпечення власної дитини, її належного відпочинку, виховання, маючи постійну роботу у Республіці Фінляндія та фінансові заощадження, а також він забезпечений житлом у м. Хейнола, Республіка Фінляндія, яке буде комфортним для проживання з ним його сина. На сьогоднішній день, не дивлячись на те, що відповідач не виходить на зв`язок та не дає спілкуватися з дитиною, позивач регулярно перераховує кошти на її рахунок на утримання сина.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з указаним позовом.

Процесуальні рішення у провадженні суду першої інстанції
Ухвалою від 08.10.2025 Вінницький районний суду Вінницької області зобов`язав орган опіки та піклування Вінницької міської ради, відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, надати суду висновок щодо розв`язання спору про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України та повернення його до місця постійного проживання – Республіки Фінляндія.
Ухвалою від 15.10.2025 суд першої інстанції частково задовольнив заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову; забезпечив позов ОСОБА_1 до закінчення розгляду цивільної справи № 127/28654/25: заборонив ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, направлені на вчинення перешкод у побаченнях і спілкуванні батька ОСОБА_1 та його малолітньої дитини ОСОБА_3 ; зобов`язав ОСОБА_2 забезпечити спілкування (контакт) батька ОСОБА_1 та його малолітньої дитини ОСОБА_3 шляхом відеозв?язку, телефонного зв?язку, зокрема, але не виключно, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom; зобов?язав ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини ОСОБА_3 ; зобов?язав ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 інформацію про відвідування дитиною ОСОБА_3 дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо; заборонив ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 за межі України без дозволу його батька ОСОБА_1 ; заборонив малолітній дитині ОСОБА_3 у будь-чиєму супроводі перетинати без дозволу його батька ОСОБА_1 державний кордон України; в іншій частині заяву про забезпечення позову залишив без задоволення.
Ухвалою від 18.11.2025 Вінницький районний суд Вінницької області відмовив у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини; зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини повернув відповідачу ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року позов залишено без задоволення.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 грн 00 коп. 
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані Вінницьким районним судом Вінницької області ухвалою від 15.10.2025, у виді заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, направлені на вчинення перешкод у побаченнях і спілкуванні батька ОСОБА_1 та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування (контакт) батька ОСОБА_1 та його малолітньої дитини ОСОБА_3 шляхом відеозв?язку, телефонного зв?язку, зокрема, але не виключно, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom; зобов?язання ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини ОСОБА_3 ; зобов?язання ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 інформацію про відвідування дитиною ОСОБА_3 дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо; заборони ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 за межі України без дозволу його батька ОСОБА_1 ; заборони малолітній дитині ОСОБА_3 у будь-чиєму супроводі перетинати без дозволу його батька ОСОБА_1 державний кордон України. 
Рішення суду мотивоване тим, що у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судом у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідача ОСОБА_2 проти повернення дитини до Республіки Фінляндія, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У січні 2026 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Вареника А. М., подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що таке рішення суду не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, ухвалене з порушенням норм матеріального права та вимог процесуального права внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження і оцінки доказів. При цьому, суд першої інстанції під час його ухвалення неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та вимоги процесуального права.
За наслідками розгляду апеляційної скарги просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2025 та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 03 березня 2026 року о 12:00 год з повідомленням сторін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2026 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
В подальшому розгляд справи відкладено на 10 березня о 14:00 год.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2026 року задоволено клопотання представників ОСОБА_1 – адвокатів Вареника А. М. та Рождєствіної-Смук Г. П. про їх участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Республіка Фінляндія не може вважатися місцем постійного проживання малолітнього ОСОБА_3 та наполягає на тому, що у розумінні Гаазької Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України від 11.01.2006 №3303-IV, необхідно врахувати найкращі інтереси дитини та якнайшвидше повернути її до місця її постійного (звичайного) проживання у Фінляндії.
Зокрема вказує, що до вивезення в Україну дитина все своє життя з народження проживала на території Фінляндії та право опіки над дитиною було у обох батьків в рівній мірі.
Отже вважає, що мати дитини не мала права самовільно, без погодження з батьком дитини, змінювати країну проживання дитини.
Батьком дитини здійснювалась опіка над дитиною до її вивезення з Фінляндії.
Тому батько дитини категорично заперечував проти вивезення дитини з Фінляндії та заперечує проти утримання дитини в Україні, наполягає на поверненні дитини до Фінляндії.
На переконання сторони позивача, висновок органу опіки і піклування не міг складатись та суд не міг брати його до уваги, оскільки підготовка такого висновку не передбачена статтею 19 СК України.
Щодо висновку фахівця-психолога, наданого відповідачем, зазначає, що суд не міг брати його до уваги, оскільки він не відповідає критеріям допустимості, достовірності і достатності доказів через те, що він не є висновком психологічної експертизи, фахівець, що його склала, не є експертом, не попереджалась про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих висновків, висновки психолога ґрунтуються лише на поясненнях матері дитини, без отримання пояснень батька дитини, без дослідження спілкування дитини з батьком, без дослідження матеріалів судової справи.
Звертає увагу, що повернення дитини за місцем попереднього проживання не означає розлучення дитини з матір`ю, оскільки предметом позову не є встановлення опіки або відібрання дитини у матері і відсутні будь-які об`єктивні перешкоди для повернення дитини за місцем попереднього проживання разом з матір`ю.
Вважає, що питання щодо того, чи прижилась дитина в Україні, не могло розглядатись, оскільки як звернення батька до суду, так і ухвалення рішення судом першої інстанції, відбулось до спливу 1 року з дня вивезення дитини з Фінляндії і дитина в Україні прожила менше 8 місяців на момент ухвалення судом рішення, а відтак цей термін, з урахуванням віку дитини, не може свідчити про повноцінну інтеграцію в нові умови і бути підставою для неможливості її повернення до Фінляндії.
Зауважує, що не було жодних обставин, які б виправдовували вивезення дитини з місця її проживання у Фінляндії.
Отже при поверненні дитини до Фінляндії для неї відсутній «серйозний ризик», який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», яка «виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати».
Також вказує, що залишення дитини в Україні, в якій йде війна, від якої батьки дитини до цього виїхали до Фінляндії, наражатиме дитину, яка з народження до вивезення з Фінляндії не знала, що таке війна, повітряні тривоги та обстріли, на небезпеку і суперечитиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини.
Щодо стягнення з позивача витрат відповідача на правову допомогу, сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 вважає, що вимоги ОСОБА_2 про відшкодування їй понесених судових витрат на правничу допомогу могли бути задоволені лише частково, а саме в сумі не більше 5 000 грн, з огляду на те, що більша частина заявлених послуг представником відповідача не надавалась.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
23 січня 2026 року від представника Міністерства юстиції України Чоботок О. І. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, який просить долучити до матеріалів справи та врахувати при ухваленні судового рішення. 
26 січня 2026 року від представника ОСОБА_2 – адвоката Усова Ю. В. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому надано письмові пояснення по суті спору. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції у повному обсязі встановив обставини, що мають значення у справі та постановив оскаржуване рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
30.01.2026 від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рождєствіної-Смук Г. П. надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, а саме копії диплома про вищу освіту за кваліфікацією «викладач психолого-педагогічних дисциплін, практичний психолог у закладах народної освіти» на ім`я ОСОБА_5 , виданий 11.06.1996, а також відомості щодо професійного досвіду роботи психолога у довільній формі, які просить врахувати під час розгляду апеляційної скарги.
Крім того, 02.02.2026 від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рождєствіної-Смук Г. П. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких вона просить долучити до справи наступні документи від ОСОБА_1 : заяву від батька малолітньої дитини ОСОБА_1 , засвідчену нотаріусом м. Турку Фінляндія від 08.01.2026; письмові пояснення сторони (батька) ОСОБА_1 у межах апеляційного провадження, а також його додаткові письмові пояснення, засвідчені нотаріусом м. Турку Фінляндія від 08.01.2026; нотаріально посвідчена заяву (SWORN STATEMENT) ОСОБА_1 від 08.01.2026. 
03.02.2026 відповідач ОСОБА_2 після ознайомлення з поясненнями ОСОБА_1 , які були подані його представником, також подала додаткові пояснення, у яких повністю погоджується із рішенням суду першої інстанції та просить залишити його в силі. 

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представники позивача ОСОБА_1 – адвокати Вареник А. М. та Рождєствіна-Смук Г. П. підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав, зазначених у ній, просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Усов Ю. В. заперечили проти доводів апеляційної скарги, оскільки вважають судове рішення першої інстанції законними та обґрунтованими, просили залишити його без змін.
Представник третьої особи Міністерства юстиції України – Чоботок О. І. заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила з урахуванням вимог Конвенції ухвалити рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини. 
Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи Служба у справах дітей Вінницької міської ради повідомлялася судом у встановленому законом порядку.
Попередньо представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Томчук О. В. подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутністю, підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/73790 від 04.12.2025.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 грудня 2021 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.05.2025 (т. 1 а.с. 12).
З 14.03.2019 ОСОБА_1 прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України у Республіці Польща на постійне місце проживання, що підтверджується копією закордонного паспорта ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Каяні Республіки Фінляндія у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу із реєстру про населення Фінляндії від 16.01.2024 (документи мовою оригіналу та у перекладі з англійської мови) (т. 1 а.с. 21-25).
На підтвердження факту місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Республіці Фінляндія до позову долучено копії документів мовою оригіналу та у перекладі на українську мову, а саме: копію свідоцтва з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025, виданого Агентством цифрових та демографічних даних у м. Гельсінки на ім?я батька ОСОБА_1 ; копію свідоцтва з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025, виданого Агентством цифрових та демографічних даних у м. Гельсінки на ім?я ОСОБА_3 ; копію довідки про місце проживання, виданої Агентством цифрових та інформаційних послуг населення від 12.08.2025, де вказане постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 у місті Еспо, Республіка Фінляндія з 04.04.2025 (т. 1 а.с. 30-46).
У долученій до позову копії письмової заяви ОСОБА_6 зазначено, що «вона товаришувала з родиною ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Проводила час з цією родиною і гарне ставлення ОСОБА_8 до дружини ОСОБА_9 та сина ОСОБА_10 . Засвідчує, що жодного разу не було помічено агресію в сторону дружини та їхнього сина. Коли вони від`їжджали у відпустку, вона доглядала за їхньою квартирою, де вони мешкали за адресою: АДРЕСА_2 . Підтверджує, що вони проживали за цією адресою до 03.04.2025. ОСОБА_1 є цілком нормальною та адекватною людиною, за яким не було помічено жодного прояву агресії в сторону родини. Він є дуже чуйний та відповідальний батько для своєї дитини. При спілкуванні з ОСОБА_9 вона гордилася та говорила про те, що в неї дуже добрий та чуйний чоловік і гарний батько для сина. ОСОБА_7 дуже гарно спілкувався з іншими дітьми, вже мав своїх друзів у дворі, починав говорити фінською мовою. 03.04.2025 вони переїхали з м. Lahtі, в м. Espoo. Причиною переїзду стало надання дитячого садочку для дитини. Там вони разом прожили до 25.04.2025 однією родиною. Але ОСОБА_11 чомусь забрала дитину і поїхала в Україну без відома ОСОБА_8 . Вона до цього часу підтримує зв`язок зі ОСОБА_12 і бачить сум та страждання за своїм сином. Він щиро прагне бути поруч, піклуватися та бачити як росте його дитина. Але йому не дають цього шансу. Готова підтвердити свої слова в судовому засіданні. Ознайомлена зі ст. 384 Кримінального кодексу України про надання завідомо неправдивих показань» (т. 1 а.с. 47).
На підтвердження наявності медичної страховки у Республіці Фінляндія ОСОБА_3 до позову долучено копії документів мовою оригіналу та у перекладі на українську мову (т. 1 а.с. 48-54).
У копії відповіді на адвокатський запит ОСОБА_13 від 18.08.2025, наданої Управлінням організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у Вінницькій області зазначено, що «17.05.2025 на телефон чергової частини ГУНП у Вінницькій області від абонента НОМЕР_2 , який назвався ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянином Фінляндської Республіки, який повідомив, що на даний час перебуває в м. Лахтім та просить перевірити наявність його дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та їх спільного сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою їх місця проживання в АДРЕСА_3 , оскільки після їх повернення до України 25.04.2025 він втратив з ними зв`язок; 11.06.2025 на телефон чергової частини ГУНП у Вінницькій області від абонента НОМЕР_2 , який назвався ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянином Фінляндської Республіки, який повідомив, що на даний час перебуває в Фінляндії та просить перевірити, чи перебуває за адресою: АДРЕСА_3 , його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чи все гаразд з його дитиною, дружина із сином виїхали з Фінляндії до України 25.04.2025 без його відома» (т. 1 а.с. 55-56).
На підтвердження викладених у позовній заяві обставин до позову долучено роздруківки листування в месенджерах (т. 1 а.с. 57-68).
З копії повідомлення про злочин/клопотання про розслідування та копії повідомлення про злочин – підозра у викраденні дитини (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) убачається, що 12.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до поліції Республіки Фінляндія та повідомив про незаконне вивезення дитини ОСОБА_3 в Україну ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 69-77, 78-83).
Згідно з копією трудового договору (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), ОСОБА_14 з 15.02.2025 працевлаштований на посаді водія легкового автомобіля та вантажівки (керування автомобілем) та отримує дохід у розмірі 10 євро на годину, робочий час – 40 годин на тиждень (т. 1 а.с. 84-88).
На підтвердження наявності у ОСОБА_1 житла у Республіці Фінляндія до позову долучено копію договору оренди (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) (т. 1 а.с. 89-92).
Відповідно до копії характеристики на ОСОБА_1 від 07.08.2025, виданої ТОВ «Везун», « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , працював у ТОВ «Везун» (Z.O.0. WEZUN) з 2017 року до 01 січня 2022 року на посаді водія автобуса міжнародного сполучення по регулярним перевезенням. За час роботи в компанії ОСОБА_1 зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований та сумлінний працівник. Добре знає правила дорожнього руху як в Україні, так і в країнах Європейського Союзу. Володіє достатнім досвідом керування автобусами великої місткості, має безперервний стаж водія категорії «D» 15 років. Працював на маршрутах міжнародного сполучення: Запоріжжя-Познань-Запоріжжя тощо, здійснював регулярні пасажирські перевезення відповідно до розкладу руху. Під час роботи виявляв уважність до пасажирів, ввічливий у спілкуванні, неодноразово отримував подяки від клієнтів компанії. Шкідливих звичок не має. Має хороші навички орієнтації на місцевості, володіє польською мовою на розмовному рівні. Відрядження виконував без порушень трудової дисципліни чи графіку. За час роботи порушень правил дорожнього руху або скарг на водія не зафіксовано. Під час роботи у ТОВ «Везун» (Z.O.O. WEZUN) ОСОБА_1 користувався авторитетом серед колег та керівництва. До виконання своїх обов?язків ставився відповідально, технічно грамотний, дотримувався правилами експлуатації транспорту та вимог безпеки перевезень» (т. 1 а.с. 105).
Згідно з копією витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України станом на 08.09.2025 є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні (т. 1 а.с. 106).
З копії довідки про місце проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) убачається, що адреса місця проживання ОСОБА_1 у Республіці Фінляндія з 16.06.2025 – м. Хейнола (т. 1 а.с. 107-108).
ОСОБА_1 має посвідку на проживання у Фінляндії, видану 07.06.2022, що підтверджується копією такої посвідки (т. 1 а.с. 109-111).
На підтвердження позовних вимог до позову долучено ксерокопії фотографій квартири ОСОБА_15 у м. Хейнола Республіки Фінляндія, дитячого садочку в Республіці Фінляндія, який відвідував ОСОБА_16 ; ксерокопії фотографій дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 154-168).
Згідно з копією довідки про щеплення (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 09.09.2025, ОСОБА_16 у м. Лахті Республіки Фінляндія отримував щеплення (т. 2 а.с. 47-48).
Відповідно до копії листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), дитячий садок «Fountain Square Payschool» готовий прийняти ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дитячого садка, і для нього є вільне місце; вони вже зустрічалися з ним і з батьком ОСОБА_18 раніше у квітні 2025 року, коли вони кілька разів відвідували садок разом із дитиною та матір`ю дитини (т. 2 а.с. 49-50).
Згідно з копією листа Фінського управління соціального страхування від 10.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), ОСОБА_16 має право на отримання пільг, що базуються на місці проживання, починаючи з 02.07.2023 (т. 2 а.с. 53-54).
Погребищенський районний суд Вінницької області рішенням від 07.10.2025 (справа № 143/419/25) ухвалив «прийняти визнання позову представником відповідача – адвокатом Рождєствіною-Смук Ганною Петрівною. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задовольнити. Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 02.12.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегоінального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №3246», що підтверджується копією такого рішення (т. 2 а.с. 70).
На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до відзиву долучено CD-диск з аудіо- та відеозаписами (т. 2 а.с. 69).
Згідно з копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №29 від 23.03.2023, ОСОБА_2 , будучи вагітною, перебувала на диспансерному обліку в умовах ОЦПС ВОКПЛ ім. М.І. Пирогова (т. 2 а.с. 71).
Відповідно до копії довідки №61214/19-530_49 від 19.02.2024 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Посольством України у Фінляндській Республіці, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Каяні Фінляндської Республіки, згідно з рішенням Посольства України в Фінлянській Республіці від 19.02.2024, набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України»; відповідно до законодавства України, зазначена особа є громадянином України з 02.07.2023 (т. 2 а.с. 73).
На підтвердження проходження обстежень та лікування ОСОБА_3 в Україні до відзиву долучено копії медичних документів (т. 2 а.с. 75-92).
Згідно з копією дозволу на проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 01.11.2023, ОСОБА_3 має дозвіл на проживання у Фінляндії до 04.03.2025 (т. 2 а.с. 94).
Відповідно до копії довідки про статус «Очікування» від 21.09.2023 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), виданої ОСОБА_3 (справа про тимчасовий захист), власник довідки може легально проживати у Фінляндії під час розгляду своєї справи, доки по справі не буде прийняте остаточне рішення або не буде прийнято рішення про його видворення з країни, що набуло чинності; власник довідки має дійсне, необмежене право на працю; ця довідка дійсна до вирішення питання (т. 2 а.с. 97).
Згідно з копією дозволу на проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 01.11.2023, ОСОБА_11 має дозвіл на проживання у Фінляндії до 04.03.2025 (т. 2 а.с. 98).
Відповідно до копії довідки про статус «Очікування» від 05.06.2022 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), виданої ОСОБА_19 (справа про тимчасовий захист), власник довідки може легально проживати у Фінляндії під час розгляду своєї справи, доки по справі не буде прийняте остаточне рішення або не буде прийнято рішення про його видворення з країни, що набуло чинності; ця довідка дійсна до вирішення питання (т. 2 а.с. 101).
На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до відзиву долучено роздруківки листування в месенджерах (т. 2 а.с. 102-109).
Згідно з копією довідки №794 від 27.10.2025, виданої старостою Вінницько-Хутірського старостинського округу, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , за даною адресою без реєстрації місця проживання також проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 110).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 16.03.1998, укладеного між ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , ОСОБА_20 продано, а ОСОБА_21 куплено цілий жилий будинок з відповідними господарськими будівлями за АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 111).
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 14.09.1990 встановлено, що батьками ОСОБА_2 записані ОСОБА_22 та ОСОБА_21 (т. 2 а.с. 112).
Згідно з копією акту оцінки потреб сім`ї/особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 30.10.2025, дитина має власну кімнату з усім необхідним: іграшками, дитяча література, розвивалочки, одяг та взуття відповідно до віку та сезону; сімейний лікар – ОСОБА_23 ; родина проживає у приватному будинку з усіма зручностями, житло має два поверхи, 6 кімнат, коридор, кухня, санвузол, загальна площа 100 кв.м (т. 2 а.с. 114-121).
На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до нього долучено фотокартки (т. 2 а.с. 125-141).
Відповідно до копії листа-підтвердження від 29.10.2025, виданого ФОП ОСОБА_24 , ОСОБА_2 є замовником послуг «Денний догляд за дітьми» для сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; загальна сума здійсненої оплати складає 20 300,00 грн за період з 02.05.2025 до 29.10.2025; дитина приймає активну участь у житті дитячого колективу (т. 2 а.с. 142).
Згідно з копією довідки №37/16-04 від 04.11.2025, виданої директором Комунального закладу «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти Вінницької міської ради» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований до Комунального закладу «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти», наказ на зарахування №59-ОД від 04.11.2025 (т. 2 а.с. 143).
З копії довідки від 23.10.2025, виданої керівником Петреску О. М., ОСОБА_2 працює в салоні краси «NewAesthetic» з 21 жовтня 2025 року на посаді майстра манікюру і по теперішній час продовжує виконувати свої обов`язки; працевлаштована офіційно, розмір її місячної заробітної оплати становить 8 000,00 грн (т. 2 а.с. 144).
Відповідно до копії характеристики на ОСОБА_2 від 23.10.2025, виданої керівником ОСОБА_25 , ОСОБА_9 працює в салоні краси «NewAesthetic» на посаді майстра з манікюру; за час роботи зарекомендувала себе як відповідальна, пунктуальна та сумлінна працівниця; вона має гарні професійні навички, дотримується стандартів гігієни та естетики, уважна до деталей і побажань клієнтів; колеги та керівництво відзначають її доброзичливість, охайність, комунікабельність і вміння працювати в команді; до роботи ставиться з любов`ю, постійно вдосконалює свої знання та навички в сфері нейл-індустрії (т. 2 а.с. 145).
Згідно з копією довідки-характеристики №91 від 27.10.2025, виданої старостою Вінницько-Хутірського старостинського округу, ОСОБА_2 за час проживання у с. Вінницькі Хутори у правопорушеннях не помічалася, скарг на поведінку ОСОБА_2 від жителів старостинського округу не надходило (т. 2 а.с. 146).
З копії витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності на наявності судимості» встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України станом на 23.10.2025 є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук відсутні (т. 2 а.с. 147).
У постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №78330123 від 10.06.2025 вказано, що відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №143/420/25, виданого 28.05.2025 Погребищенським районним судом Вінницької області, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, у розмірі однієї чверті від всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, що підтверджується копією цієї постанови (т. 2 а.с. 150).
Згідно з копією листа від 14.11.2025 Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, в реєстрі Вінницької міської територіальної громади відсутня інформація про реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 182).
У повідомленні про взяття дитини ОСОБА_3 під захист (у перекладі на українську мову) від 12.02.2025 зазначено « АДРЕСА_5 / ОСОБА_9 /зміст повідомлення: ENG, агресивний чоловік ОСОБА_8 , ображає дружину, поганий зв`язок, не може нормально відповісти, допомога для осіб, що належать до вразливих категорій населення, не потрібна, кризова соціальна допомога також, дитині 1,5 року. Відповідальний орган: Поліція. Терміновий виклик додому. Додаткова інформація про особу, яка потребує допомоги: неповнолітній, домашнє насильство – гостра ситуація. Поліцейський патруль 408/ ОСОБА_26 повідомив до чергової служби соціальної допомоги о 09:44, що ситуація не мала ознак насильства. Сьогодні у батьків дитини сталася словесна суперечка через те, що ОСОБА_9 хоче розлучення, а ОСОБА_8 не хоче. ОСОБА_9 повідомила поліції, що ОСОБА_8 схопив її за руку. ОСОБА_9 вийшла на вулицю зустрічати поліцію, а дитина залишилася у візку. За даними поліції, дитина здорова і обстановка спокійна. ОСОБА_8 приїхав на машині і поводився добре. ОСОБА_8 заявив поліції, що ніколи не застосовував насильство до своєї дружини. За даними поліції, ОСОБА_9 має намір отримати усні консультації щодо процесу розлучення. Соціальний працівник ОСОБА_27 ОСОБА_28 обговорила ситуацію з ОСОБА_9 . ОСОБА_9 сказала, що боїться ОСОБА_8 . Фізичного насильства сьогодні не було, але ОСОБА_8 погрожував, затіяв сварку і замахнувся рукою на ОСОБА_9 так, щоб дитина цього не бачила. Фізичного насильства сьогодні не було, ще до народження дитини ОСОБА_8 бив ОСОБА_9 . Соціальний працівник ОСОБА_28 і соціальний працівник ОСОБА_29 зустріли матір і ОСОБА_10 в торговому центрі «Тріо». Батько прибув на автостоянку «Тріо». Ситуація здавалася загрозливою. Соціальний працівник став між матір`ю і батьком, і в цей момент батько почав плакати. Дитина була на руках у матері. Мати сіла в машину співробітників і співробітники відвезли матір і дитину в безпечне місце. Батькові пообіцяли зателефонувати пізніше. Батько поїхав з місця події. Дитина та мати доставлені в безпечне місце. Всі речі матері та дитини знаходяться вдома, тому їм терміново потрібна допомога в отриманні предметів першої необхідності, наприклад, одягу. Співробітники запропонували матері забрати речі разом з іншим співробітником і поліцейським, але мати не захотіла залишати дитину з іншим співробітником на цей час. Мати розповіла, що дитина була неспокійною через пережиту сутичку. Мати була в сльозах, а дитина була дуже серйозною» (т. 2 а.с. 212-213).
У записі про зустріч або контакт від 12.02.2025 (у перекладі на українську мову) зазначено «соціальний працівник ОСОБА_30 зателефонувала ОСОБА_9 о 10:16 і коротко попередила, що зателефонує ще раз пізніше за участю перекладача. Соціальний працівник ОСОБА_28 надіслала ОСОБА_31 -повідомлення о 10:50: «Добрий день, я соціальний працівник ОСОБА_30 із соціальної служби. Мені повідомили з центру екстреної допомоги та поліції, що у вас виникли проблеми. Чи потрібна вам допомога? Якщо так, ви можете зателефонувати до служби розлучень Lahti First тa притулків за номерами 044 750 4555 або 050 5614142. З повагою, соціальний працівник ОСОБА_30 ». Соціальний працівник ОСОБА_30 намагалася зустрітися з ОСОБА_9 разом з перекладачем російської мови. СМС-повідомлення матері дитини о 11:36: «Добрий день, я намагалася зв`язатися з вами через перекладача. З вами та дитиною все гаразд?». SMS-повідомлення від матері дитини о 12:14 «Добрий день, яку допомогу ви можете запропонувати? Так, я викликала поліцію, тому що чоловік протягом багатьох днів був агресивним щодо мене. Я боюся за свою безпеку та безпеку моєї дитини. У нас зараз немає грошей на проживання. ОСОБА_32 платили нам, але чоловік поїхав до Європи та витратив ці гроші, і ми не матимемо грошей на проживання до кінця місяця. Зараз він вдома. Я не знаю, чого від нього чекати далі. Краще пишіть мені смс. Він вдома, я не можу нормально розмовляти. Можливо, є якась допомога для поїздки в Україну? Компенсація витрат на поїздку». SMS-повідомлення від матері дитини о 12:23 «Ви хочете поїхати з дитиною до притулку? Там ви можете отримати їжу та допомогу, щоб розібратися в ситуації. Я можу вас туди відвезти. Ви можете вийти з дитиною? Ми можемо забрати вас до притулку», що підтверджується копією цього запису (т. 2 а.с. 216-217).
У протоколі зустрічі або контакту від 17.02.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) зазначено «особи, які брали участь у зустрічі: ОСОБА_33 , ОСОБА_34 – мати, ОСОБА_35 – притулок, ОСОБА_36 , студентка – притулок, ОСОБА_37 – перекладач, ОСОБА_38 – соціальний працівник, ОСОБА_39 – соціальний консультант. Ми зустрілися з матір`ю у притулку. Ми з самого початку повідомили їй, що на даному етапі не плануємо віддавати ОСОБА_4 під опіку. Мати сказала, що їй стало легше, бо вона дуже цього боялася. Ми переглянули подану заяву про захист дитини та обставини, за яких виникла ця ситуація. Мати сказала, що, на її думку, «інформація була спотворена», тому що вона говорить англійською, але не ідеально. Матері було запропоновано описати події 12 лютого, коли вона разом із ОСОБА_4 потрапили до притулку. Мати сказала, що між батьками стався конфлікт, але батько не застосовував фізичного насильства. За словами матері, суперечка виникла через те, що вона і батько «обидва безробітні, у Фінляндії темно і сіро, сонце не світить». За словами матері, на конфлікт також вплинув той факт, що батько не володіє мовою і не може знайти роботу, хоча і шукає її. За словами матері, суперечка між батьками загострилася. Мати зазначила, що обоє батьків є емоційними людьми і вона хотіла, щоб прийшла поліція і розібралася в ситуації. Було повідомлено, що коли поліція приїжджає розслідувати сімейну суперечку і в сім`ї є неповнолітня дитина, у Фінляндії роблять повідомлення до служби захисту дітей. Мати сказала, що вона про це не знала. За словами матері, відносини між батьком і дитиною «ідеальні», батько любить ОСОБА_4 . За словами матері, суперечка між батьками врегульована, і вони не розлучаються. Запитали, чи присутній ОСОБА_4 у таких ситуаціях. Мати сказала, що під час сварок батьки не підвищують голосу, бо розуміють, що це впливає на дитину. Було пояснено, що соціальні служби не мають на меті сприяти розлученню батьків, а лише переконатися, що в ОСОБА_4 все гаразд. Мати сказала, що працівники завжди можуть завітати до них вдома. Матері нагадали, що коли батьки сваряться, дитина відчуває напруженість, і це впливає на неї. ОСОБА_40 притулку ОСОБА_41 розповіла, що робота з матір`ю під час перебування в притулку була дуже складною. За словами пані ОСОБА_41 , мати під час перебування в притулку розповіла, що батько чинив психічне насильство над нею, ображав її та очорнював її перед ОСОБА_4 . Мати також розповіла, що в рідній країні тікала від батька до власної матері. За словами пані ОСОБА_41 , мати під час перебування в притулку виглядала втомленою, і вона казала, що багато разів роздумувала про те, щоб піти до притулку. За час перебування у притулку історія матері змінилася, вона більше не хотіла ні про що говорити, а її основна увага була зосереджена на тому, коли вона зможе повернутися додому. Працівниця притулку пані ОСОБА_41 розповіла, що ОСОБА_4 був дуже задоволений перебуванням у притулку. На думку пані ОСОБА_42 , мати має хороші батьківські навички, а спілкування та контакт між матір`ю і ОСОБА_4 є хорошими. ОСОБА_43 також зазначила, що, хоча ОСОБА_4 виглядає задоволеним, мати казала, що хоче повернутися додому заради ОСОБА_4 , але у притулку розмірковують, чи це більше її власне бажання. Було повідомлено, що мати та ОСОБА_4 можуть їхати додому. Було повідомлено, що з батьком зустрінуться пізніше сьогодні в офісі», що підтверджується копією такого повідомлення (т. 3 а.с. 25-28).
Згідно з копією нотаріального засвідченого свідоцтва від 21.11.2025, ОСОБА_14 засвідчив таке: «Я є батьком дитини ОСОБА_17 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_7 . Мати дитини, ОСОБА_34 (народжена ІНФОРМАЦІЯ_8 ), незаконно вивезла дитину з Фінляндії до України без моєї письмової або усної згоди. Дитина перебуває під опікою матері та переховується протягом останніх 7 місяців, що порушує мої права на опіку та спілкування з дитиною. Дитина народилася та проживала у Фінляндії з моменту народження протягом одного року та семи місяців, де вона була офіційно зареєстрована, отримувала регулярну медичну допомогу в медичному центрі та має право на всі соціальні пільги на підставі проживання у Фінляндії через KELA (національну страхову установу). Цим підтверджую, що перевезення дитини до України відбулося без моєї згоди і що дії матері порушують мої законні права як батька. Цей документ призначений для подання до суду в Україні з метою доведення незаконного перевезення дитини та порушення прав опіки. Ця довідка та лист складені як офіційний запит до українського суду розглянути справу якомога швидше та в пріоритетному порядку, оскільки вона стосується незаконного вивезення дитини (викрадення дитини) та захисту прав дитини. Я прошу суд врахувати найкращі інтереси дитини та якнайшвидше повернути її до місця її звичайного проживання у Фінляндії, як того вимагає Гаазька конвенція про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (НСІА)» (т. 3 а.с. 22).
З копії рішення Імміграційної служби Фінляндії від 30.10.2025 убачається, що ОСОБА_19 анульовано дозвіл на проживання у Фінляндії (т. 3 а.с. 62). 
Стороною відповідача до матеріалів справи долучено копію висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , складеного доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» ОСОБА_44 (т. 3 а.с. 83-90).
У висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради №01/00/011/73790 від 04.12.2025, наданого на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.10.2025, зазначено «керуючись принципом 6 Декларації прав дитини, пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, підпунктом «б» статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а також враховуючи фактичні обставини, зазначені вище, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Республіки Фінляндії» (т. 3 а.с. 97-100).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що хоч і ОСОБА_3 народився у Республіці Фінляндія, ця країна не була для нього місцем постійного проживання, оскільки його батьки, являючись громадянами України, знайшли у Республіці Фінляндія тимчасовий прихисток у зв`язку із воєнними діями, які на всій території України ведуться з 24.02.2022. В той же час тимчасово проживаючи у Республіці Фінляндія, дитина ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 неодноразово відвідували Україну, де, в тому числі, отримували необхідне медичне обслуговування.
З урахуванням того, що на даний час для проживання дитини в Україні створені належні умови, вона відвідує дитячий навчальний заклад відповідно до її віку, отримує належне медичне та побутове забезпечення, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 прижився у середовищі, адаптований до свого соціального оточення саме в Україні.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Фінляндія згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування визначений Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ратифікованою Україною 11 січня 2006 року (далі - Конвенція), яка спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.
Стаття 5 Конвенції визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини.
Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 року тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі.
Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції.
Конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання.
Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Стаття 20 Конвенції передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.
Відтак, положення статей 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування; дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт а) частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b) частини першої статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).
Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.
Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.
За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.
Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини першої статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.
Аналізуючи зміст зазначених норм права слід зазначити, що Конвенція розрізняє підстави повернення дитини у випадку її незаконного переміщення в залежності від часу початку процедури про повернення дитини.
При цьому загальними обставинами, які повинні встановити суди, є: чи мешкала дитина перед переміщенням в Державі з якої її переміщено (стаття 3 Конвенції); чи сторона, яка заявила про повернення здійснювала на законних підставах опіку над дитиною і така опіка була ефективною (стаття 3 Конвенції); чи є таке переміщення порушенням прав цієї особи на опіку згідно з законодавством держави де дитина проживала; чи була згода заявника на переміщення або утримання, тощо.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 754/11869/19.
Пунктом a статті 1 Конвенції визначено, що цілями цієї Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав.
У статті 3 Конвенції вказано про те, що переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;
b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Стаття 4 Конвенції передбачає, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 є громадянами України, які проживали на території республіки Фінляндія, маючи статус біженця.
Право на тимчасове проживання ОСОБА_2 у Республіці Фінляндії підтверджувалось довідкою про статус «Очікування» від 05.06.2022, у якій відображено відомості про, те що відкрито справу про тимчасовий захист та дозволом на проживання НОМЕР_4 , у якому зазначений кінцевий термін такого дозволу – 04.03.2025.
Право на тимчасове проживання у Фінляндії ОСОБА_3 підтверджувалось довідкою про статус «Очікування» від 21.09.2023 року та дозволом на проживання FI4522320, у якому зазначений кінцевий термін такого дозволу – 04.03.2025.
Позивач у позовній заяві стверджує, що «після одруження у 2021 році перевіз дружину ОСОБА_2 у Республіку Польща у м. Сваженець, оскільки він з 2017 року мав там постійну роботу, а з 14.03.2019 був прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України в Республіці Польща на постійне місце проживання. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, у червні 2022 року подружжя переїхало до Фінляндської Республіки, де отримали тимчасовий захист та соціальне житло».
Вказані обставини відповідач ОСОБА_2 не заперечує, вказуючи також про те, що перебування їхньої сім`ї у Республіці Фінляндія було тимчасовим, а її постійним місцем проживання є Україна. 
Тобто установленою є та обставина, що сторони у цій справі, будучи громадянами України, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, у червні 2022 року переїхали до Республіки Фінляндія, де отримали тимчасовий прихисток.
Водночас, згідно з твердженнями сторін, місцем постійного проживання позивача ОСОБА_1 є Республіка Польща, а місцем постійного проживання відповідача ОСОБА_2 є Україна. 
Установлено та не заперечується сторонами, що з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 і до ІНФОРМАЦІЯ_9 дитина ОСОБА_3 , при народженні отримавши громадянство України та тимчасовий прихисток у Республіці Фінляндія, проживав разом з батьком та матір`ю спочатку в м. Каяні (з 02.07.2023 до 21.09.2023), пізніше в АДРЕСА_1 (з 22.09.2023 до 03.04.2025) та з 04.04.2025 в місті Еспо, Республіка Фінляндія, до моменту вивезення в Україну 25.04.2025 ОСОБА_2 .
У Республіці Фінляндія дитина ОСОБА_3 проживав майже 1 рік 9 місяців. 
Також судом установлено, що з моменту народження 02.07.2023 та до 25.04.2025 дитина ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 неодноразово приїжджали в Україну.
При цьому, стороною позивача не надано беззаперечних доказів, які б свідчили, що для дитини ОСОБА_3 Республіка Фінляндія була звичайним місцем проживання.
Так, у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про те, що дитина ОСОБА_3 відвідував у Республіці Фінляндія дошкільні навчальні заклади.
На підтвердження таких обставин стороною позивача до позову долучено ксерокопії фотографій дитячого садка у Республіці Фінляндія, який нібито відвідував ОСОБА_3 , а також копію листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) про те, що дитячий садок «Fountain Square Payschool» готовий прийняти ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дитячого садка, і для нього є вільне місце.
Місцевим судом обґрунтовано взято до уваги, що вказані докази, не є настільки переконливими, щоб дійти висновку про доведеність обставини відвідування ОСОБА_3 дошкільних навчальних закладів у контексті підтвердження звичайного місця проживання дитини.
Крім того, зміст долученого до позову листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025, на який сторона позивача посилається як на підтвердження відвідування дитиною дитячого садка, лише свідчить про те, що дитячий садок «Fountain Square Payschool» у майбутньому готовий прийняти ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і для нього є вільне місце, що жодним чином не підтверджує відвідування дитиною на постійній основі такого дитячого садка та інтегрованість дитини у його дитячий колектив. 
Доказів, які б свідчили про відвідування дитиною у Республіці Фінляндія будь-яких гуртків та/або інших дошкільних навчальних закладів, до позову не долучено. 
Крім того, в матеріалах цієї справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про наявність у дитини ОСОБА_3 у Республіці Фінляндія своїх друзів (будь-якого оточення за його віковою категорією), захоплень, а також інших факторів, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання у Республіці Фінляндія постійним та комфортним.
Більше того, з установлених у цій справі обставин слідує, що дитина ОСОБА_3 , не досягнувши і двох років, уже тричі за час перебування у Республіці Фінляндія змінював своє місце проживання, що жодним чином не свідчить про наявність у свідомості дитини сталого (постійного), комфортного, безпечного місця, яке б він міг вважати своїм домом, що вказує на відсутність можливості для дитини, враховуючи її малолітній вік, соціалізуватися. 
Також місцевим судом обґрунтовано взято до уваги, що наявність певного мовного бар`єру, що безперечно існував у дитини ОСОБА_3 за час проживання у Республіці Фінляндія, позбавляв можливості у повній мірі інтегруватися дитині у фінське суспільство. Відтак проживання з україномовними батькам та відсутність у їхньому повсякденному спілкуванні між собою фінської мови, дійсно становить певні труднощі для дитини, яка проходить період опанування навичок мовлення. 
Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.
Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні правильно акцентував увагу на тому, що поняття «місце постійного проживання» Гаазькою Конвенцією 1980 року, ні Гаазькою Конвенцією 1996 року не визначене, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу – садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.
Аналізуючи наведені вище норми міжнародного права та норми цивільного права України, та враховуючи те, що на момент пред`явлення позову малолітній ОСОБА_3 проживає на території України разом із матір`ю, суд дійшов правильного висновку про те, що саме Україна є звичайним місцем його проживання в розумінні частини першої статті 5 Гаазької конвенції 1996 року.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ (далі – Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стороною позивача не доведено, що дитина ОСОБА_3 мав постійне місце проживання у розумінні Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року у Республіці Фінляндія безпосередньо перед переміщенням або утриманням в Україні, враховуючи умови і причини переїзду та перебування сім`ї на території Республіки Фінляндія (тимчасовий прихисток). 
Доводи сторони позивача про наявність у дитини ОСОБА_3 медичної страховки та інших соціальних пільг, які йому надані у зв`язку із тимчасовим прихистком, не спростовують вищенаведені висновки суду.
У справі встановлено, що з кінця квітня 2025 року дитина ОСОБА_1 проживає в Україні. На даний час ОСОБА_1 2 роки 5 місяців. Тобто дитина на даний час уже перебуває у тому віці, коли він може усвідомлювати своє оточення та місце проживання.
З долучених відповідачем ОСОБА_2 доказів установлено, що дитина ОСОБА_1 у період з 02.05.2025 до 29.10.2025 відвідував дошкільний заклад «Денний догляд за дитиною» та приймав там активну участь у житті дитячого колективу, а з 04.11.2025 зарахований у Комунальний заклад «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти Вінницької міської ради».
До того ж, судом першої інстанції враховано і те, що питання, пов`язані зі здоров`ям дитини, вирішуються також в Україні та саме тут дитина має сімейного лікаря.
Місцевим судом також взято до уваги, що навіть перебуваючи у Республіці Фінляндія, усі необхідні обстеження дитини ОСОБА_1 проводилися в Україні, що не заперечувалося та не спростовувалося стороною позивача під час розгляду справи. Більше того, сторона позивача підтверджувала те, що ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_3 неодноразово приїздили в Україну для отримання якісного медичного обслуговування. 
Крім того, стороною відповідача до матеріалів справи долучено копію висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , складеного доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» Шпортун Оксаною Миколаївною.
Враховуючи, що поданий до суду висновок не є експертним висновком (відсутні відомості, що психолог ОСОБА_45 має статус судового експерта), а питання про залучення такого психолога у якості спеціаліста або свідка судом не вирішувалося, такий висновок фахівця був досліджений та прийнятий місцевим судом як письмовий доказ сторони.
Ураховуючи вік дитини ОСОБА_3 , суд позбавлений можливості поспілкуватися з ним для з`ясування думки дитини, а тому місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги вказаний висновок психолога, долучений до матеріалів справи стороною відповідача.
Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов обґрунтованого висновку про те, що складений психологом висновок є належним, допустимим та достатнім доказом і що у суду немає підстав не брати до уваги такий доказ, що має значення для застосування пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджує наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Республіки Фінляндія.
Тим більш такий доказ судом був взятий до уваги разом з іншими доказами, які беззаперечно вказували на ту обставину, що існують обґрунтовані ризики заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Республіки Фінляндія та на які суд посилається у своєму рішенні.
У апеляційній скарзі представник позивача наполягає на тому, що висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради, як органу опіки та піклування є безпідставним та не мав бути врахований судом при розгляді справи, оскільки орган опіки і піклування взагалі не мав залучатися до участі у справі як третя особа позаяк стаття 19 СК України не передбачає можливості залучення такого органу до участі у справі при вирішення того спору, який був порушений ОСОБА_1 .
Однак таке твердження насамперед суперечить самому змісту позовної заяви, з якою ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , оскільки у позовній заяві позивач сам зазначив Службу у справах дітей Вінницької міської ради як третю особу.
Більш того, однією із позовних вимог ОСОБА_1 зазначено: «здійснити відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати малолітню дитину батькові – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для її повернення до республіки Фінляндія».
У частині четвертій статті 19 СК України чітко визначено, що при розгляді судом спорів щодо, зокрема, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Положення частини п`ятої цієї статті вказує на те, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
За таких обставин вирішення того спору, який був порушений ОСОБА_1 могло відбуватися лише з обов`язковою участю органу опіки і піклування та з його обов`язковим висновком щодо розв`язання цього спору.
Отже, наданий органом опіки та піклування Вінницької міської ради на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 висновок № 01/00/011/73790 від 04.12.2025, згідно з яким орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Республіки Фінляндії, на законних підставах був взятий судом до уваги.
При вирішенні спору судом також обґрунтовано враховано, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Крім того, 16-годинний робочий день позивача, як водія-далекобійника, на думку суду, не забезпечить належний догляд за дитиною, а доводи позивача про можливу в подальшому зміну такого графіку судом відхиляються, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 втратила право на тимчасове проживання у Республіці Фінляндія.
Сторона позивача, крім іншого, вказує на те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину.
Однак між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем тимчасового проживання батька. Порушення його прав як батька малолітньої дитини не є підставою для скасування судового рішення, оскільки рішення суду у справі про повернення сина повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому відсутні будь-які перешкоди участі позивача у житті сина та відвідування його за місцем проживання дитини.
Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на встановлені судом ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини.
Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, враховуючи, що стороною позивача не доведено, що Республіка Фінляндія є для дитини постійним місцем проживання у розумінні Гаазької конвенції 1980 року, беручи до уваги той факт, що дитина ОСОБА_3 прижився у новому середовищі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Навівши у своєму рішенні підстави для відмови у поверненні дитини до Республіки Фінляндія суд першої інстанції оцінив усі встановлені у справі обставини у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи.
Суд правильно врахував сімейну ситуацію, яка склалася між батьками дитини, ряд факторів емоційного, матеріального та медичного характеру, дослідив всі докази та надав розумну оцінку балансу інтересів сторін у світлі як найкращого врахування інтересів дитини.
Доводи касаційної скарги заявника про те, що перебування дитини на території України в умовах воєнних дій не може відповідати її найкращим інтересам, оскільки створює загрозу її життю та здоров`ю колегія суддів відхиляє, оскільки факт введення в Україні воєнного стану і наявність місця для проживання за межами України не можуть виступати достатніми підставами для визначення місця проживання з одним з батьків, який проживає за межами України. Ці обставини підлягають встановленню й оцінці судом у сукупності з іншими обставинами, встановленими у справі, з урахуванням принципів рівності прав та обов`язків батьків і забезпечення найкращих інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 753/197/23 (провадження № 61-3573св24)).
Висновки місцевого суду, викладені у цій справі, у повній мірі узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №2-4237/12.
Посилання сторони позивача на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу
Апеляційний суд не погоджується з аргументами представника позивача про те, що вимоги ОСОБА_2 про відшкодування їй понесених судових витрат на правничу допомогу могли бути задоволені лише частково, а саме в сумі не більше 5 000 грн, з огляду на те, що більша частина заявлених послуг представником відповідача не надавалась, з урахуванням такого.
Відповідно до загального правила, визначеного в статті 141 ЦПК України судові витрати по справі поділяються між сторонами пропорційно до розміру задоволеної (відмовленої) частини заявлених вимог. 
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Отже домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
В обґрунтування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн, відповідач посилалась на те, що 27 жовтня 2025 року між нею та адвокатом Усовим Ю. В. було укладено договір про надання правничої допомоги.
Згідно з актом прийому-передачі наданих послуг від 11.12.2025, адвокат Усов Ю. В. та ОСОБА_2 погодили, що вартість наданих послуг, згідно з договором про надання правничої допомоги від 27.10.2025, становить фіксований розмір в сумі 20 000,00 грн.
Відповідно до копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №12 від 27.10.2025, Вигловська А. М. сплатила на користь ОСОБА_46 кошти в сумі 20 000,00 грн.
Отже, стороною відповідача подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 20 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
За таких обставин колегія суддів, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вареник Андрій Миколайович, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 березня 2026 року.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         М. В. Матківська

І. М. Стадник