ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2025/26 Справа № 198/549/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білинський М. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Фермерського господарства «Красноармєєц», треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, –

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Фермерського господарства «Красноармєєц», треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати – ОСОБА_2 , після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді земельного паю члена КСП «Красноармєєц».

Згідно довідки № 2, виданої Новоіванівським старостинським округом Виконкому Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області 19 квітня 2023 року, встановлено, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП «Красноармєєц» Юр`ївського району – 1997 року в списках за № 0158 від 05 червня 1997 року внесено прізвище на отримання сертифікату серії ДП № 0127809 на 10,07 умовних кадастрових одиниць, рішення № 114-р від 26 травня 1997 року – ОСОБА_2 . Сертифікат на руки не отримала – що підтверджується відсутністю підпису.

01 червня 2023 року вона звернулася до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 , однак постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельний пай члену КСП «Красноармєєц» Юр`ївського району у зв`язку із тим, що її мати ОСОБА_2 сертифікат на руки не отримувала.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,2840 га, кадастровий номер 1225982800:01:002:0633.

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

У поданій 03 листопада 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, не дослідив належним чином надані на підтвердження заявлених вимог докази та безпідставно відмовив у задоволенні позову. Вказувала, що її мати ОСОБА_2 дійсно була членом «Красноармєєц» на час паювання земель та була включена до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю, і це право вона успадкувала, проте не може отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину, що в свою чергу, перешкоджає оформленню права на земельний пай.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9 т.1).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 працювала в радгоспі «Красноармієць» на різних посадах, а трудові відносини з підприємством припинились у 1986 році у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.16 т.1).

21 квітня 1985 року ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-5181, яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповіла ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до Другої дніпровської державної нотаріальної контори, на підставі чого 20 листопада 2002 року нотаріусом заведено спадкову справу № 1463/2002.

Крім того, позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину (будинок, який належав ОСОБА_2 ) /а.с.17 т.1/.

ОСОБА_1 звернулась до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), однак державний нотаріус постановою від 01 червня 2023 року відмовив їй у вчиненні зазначеної нотаріальної дії в зв`язку з тим, що спадкодавець не надав сертифікат на право на земельну частку (пай), оформлений на ім`я ОСОБА_2 (а.с.19 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до складу спадщини можуть входити лише ті права, що належали померлому на момент смерті, а матеріали справи не містять відомостей про те, що померла дійсно була членом колективного сільськогосподарського підприємства та за життя включена до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, під час його отримання підприємством, та отримала сертифікат про право на земельний пай.

Також суд зазначив, що аналогічний спір вже розглядався Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області (справа № 198/481/23), рішенням якого від 28 лютого 2024 року у задоволенні позову було відмовлено, а постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2024 року рішення залишено без змін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При вирішенні спору про право спадкування на земельний пай суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК України.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 13 березня 1992 року) визначалось, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Водночас відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Відповідно до частини першої статті 22 та частини другої статті 23 ЗК України 1990 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

З огляду на зазначене, особа набуває право на земельний пай за наявності зокрема таких умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19 (провадження № 61-1543св20), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19 (провадження № 61-18113св19), від 22 жовтня 2020 року у справі №149/2978/18 (провадження № 61-4932св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19), від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19 (провадження № 61-13243св20).

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього – додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права на земельний пай у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 , оскільки остання такого права за життя не набула.

Таким чином, встановивши, що у ОСОБА_2 відсутній сертифікат на право на земельний пай, доказів належності останній на час відкриття спадщини такого права у колективній власності на землю позивачем не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 право власності на вказаний земельний пай.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про спадкування нею права на земельний пай в землях колективної власності КСП «Красноармєєц», яка належала її матері, є безпідставними, оскільки таке право не було набуто спадкодавцем ОСОБА_2 за життя, тому не може входити до складу спадщини.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того, що за життя ОСОБА_2 набула право на земельний пай спростовуються листом виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 2 від 19 квітня 2023 року, за змістом якого сертифікат на право на земельний пай ОСОБА_2 не видавався.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх спростував.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 18 березня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 19 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида