ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/2517/24  Номер провадження 22-ц/814/605/26	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.
при секретарі Філоненко О.В.
за участю прокурора Снісаренко Ю.Л., позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області – Чорнорука Антона Анатолійовича на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Бондарь В.А., повний текст рішення складено – дати не вказано
у справі за позовом ОСОБА_1 до Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з позовом до Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позову вказував, що 09.10.2002 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард» по накладній № 1450 йому було передано в рахунок майнового паю старе приміщення котельні та 16.01.2004 року передано плотню-майстерню інв. № 2135 по накладній № 113. 
Починаючи з часу передачі майна позивач безперешкодно ним користувався. 
04.06.2015 року між позивачем та АТ «Полтаваобленерго» по обох об`єктах нерухомості було укладено Договір про надання послуг з розподілу електричної енергії № 21600416. 24.08.2020 року на ім`я позивача було виготовлено технічні паспорти на комплекс виробничих будівель - котельня, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на комплекс виробничих будівель - пилорама та склади, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Через відсутність всіх необхідних документів позивач не може провести державну реєстрацію права власності вищевказаного нерухомого майна. Перехід права власності відбувся в процесі розпаювання та виділення майна на майнові паї в натурі. Але внаслідок необізнаності, позивач не дооформив право власності на нерухоме майно в Бюро технічної інвентаризації та не провів його державну реєстрацію. Тому, посилаючись на вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду та просив визнати за ним право власності на комплекс виробничих будівель-котельню (літ. А-1), загальною площею 35,4 м. кв. за адресою АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на комплекс виробничих будівель – пилораму (літ.А-1), загальною площею 386,9 м. кв., склад (літ.Б-1), загальною площею 21,1 м.кв., склад (літ. В-1), загальною площею 20,2 м. кв., за адресою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на комплекс виробничих будівель – котельню (літ.А-1), загальною площею 35,4 м. кв. за адресою АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на комплекс виробничих будівель – пилораму (літ.А-1), загальною площею 386,9 м. кв., склад (літ. Б-1), загальною площею 21,1 м. кв., склад (літ.В-1), загальною площею 20,2 м. кв. за адресою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з цим рішенням керівник Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Чорнорук А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, а саме судовий збір за подачу апеляційної скарги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що позивачем до суду надавалася копія майнового сертифікату серії А № 9, виданий колективним сільськогосподарським підприємством «Авангард» 8 квітня 2000 року та копії накладних № 1450 від 09.10.2002 про те, що ОСОБА_1 передається в рахунок майнового паю старе приміщення котельні та накладна № 113 від 16.01.2004 про те, що позивачу передається в рахунок майнового паю плотня майстерня, інвентарний номер 2135.
Разом із тим, відмітка підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі на майновому сертифікаті серії А № 9, який виданий колективним сільськогосподарським підприємством «Авангард» 8 квітня 2000 року відсутня.
29.08.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 щодо реєстрації права власності на комплекс виробничих будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій стало неподання заявником у визначений державним реєстратором строк необхідних документів.
28.10.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 щодо реєстрації права власності на комплекс виробничих будівель які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Із відповіді державного реєстратора вбачається, що заявником подано для проведення державної реєстрації ряд документів, у тому числі, і майновий сертифікат серії А № 9, виданий колективним сільськогосподарським підприємством «Авангард» 8 квітня 2000 року без відмітки підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі. Акт приймання-передачі нерухомого майна не надано.
Заявнику надавався час для подання необхідних документів на підставі яких проводиться державна реєстрація. Проте, протягом наданих державним реєстратором 30 днів, заявник необхідних документів не надав, що стало підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій.
Враховуючи, що відповідно до ст.. 328 ЦКУ набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особі суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.. 392 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 № 6-1858цс15, від 16.12.2015 № 6-688цс15, від 10.02.2016 № 6-2124цс15.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів яким саме чином Сенчанська сільська рада оспорює чи не визнає його права, адже, ОСОБА_1 в досудовому порядку з питаннями про оформлення права власності до відповідача не звертався, відмови від нього не отримував. 
Враховуючи викладене відсутні підстави вважати існування спору про право, яке підлягає захисту у судовому порядку.
При цьому, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що судові рішення не повинні призводити до виникнення права власності, а у першу чергу, для захисту такого права.
Окрім цього, відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Законодавством не передбачено можливості виникнення права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію чи державної реєстрації. Вказаний висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у цивільній справі № 735/1240/17.
З огляду на вказане ОСОБА_1 не має підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно – котельню, пилораму та склади, оскільки право власності на спірне майно в установленому законом порядку не було зареєстровано за будь-якою особою.
Надані ОСОБА_1 технічні паспорти, виготовлені на ім`я позивача 24.08.2020 на комплекс виробничих будівель – котельня, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на комплекс виробничих будівель – пилорама та склади , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як доказ на підтвердження своїх позовних вимог, свідчить лише про наявність на несформованій земельній ділянці вказаних об`єктів нерухомості, але аж ніяк не підтверджує право власності позивача на це майно та не свідчить про те, що спірні об`єкти можуть бути предметом цивільного обороту через набуття на них прав.
ОСОБА_1 фактично користувався об`єктами самочинного будівництва.
Ознаками самочинного будівництва, у відповідності до ст..376 ЦК України, є будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта ст.. 376 та ст.. 391 цього Кодексу).
ОСОБА_1 користується комплексом виробничих будівель-пилорамою, складами, котельнею, які збудовано без відповідного документа який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту та який не прийнятий в експлуатацію.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 02.05.2024 у справі № 761/29679/18 винесеної у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Крім того, як зазначено в постанові Верховного Суду від 14.05.2019 по справі 910/17274/17, за змістом частини першої ст.. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майнота майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Подібні висновки щодо застосування положень ст.. 344 ЦК України містяться у постановах Верховного Суду від 15листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі № 752/13337/19 (провадження № 61-19667св21).Враховуючи викладене, відсутні підстави для посилання суду в мотивувальній частині рішення від 18.03.2025 на ч.1 ст. 344 ЦК України, оскільки нерухоме майно не є об`єктоми нерухомості, так як не прийнято в експлуатацію відповідно до вимог законодавства.
Задовольняючи позовні вимоги, у порушення ст..ст. 25,26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, ст.. 12 Земельного кодексу України, суд фактично дозволив позивачу використовувати спірне нерухоме майно без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та за відсутності волевиявлення розпорядника спірної земельної ділянки комунальної власності – Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши прокурора, позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 09.10.2002 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард» позивачу було передано в рахунок майнового паю старе приміщення котельні по накладній № 1450 та 16.01.2004 року передано плотню-майстерню інв. № 2135 по накладній № 113.
04.06.2015 року між позивачем та АТ «Полтаваобленерго» по обох об`єктах нерухомості було укладено Договір про надання послуг з розподілу електричної енергії № 21600416 (а.с.28). 24.08.2020 року на ім`я позивача було виготовлено технічні паспорти на комплекс виробничих будівель - котельня, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-14) та на комплекс виробничих будівель - пилорама та склади, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-23).
Згідно довідки КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 23.07.2024 року № 1450, станом на 31.12.2012 року об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , ( ОСОБА_2 ), Миргородського (Лохвицького)району, Полтавської області в КП «Лубенське МБТІ» не зареєстровано (а.с.35).
Відповідно до довідки № 02-10/70 від 05.11.2024 року, виданої Виконавчим комітетом Сенчанської сільської ради, земельна ділянка на якій розміщене нерухоме майно знаходиться в межах населеного пункту за адресою АДРЕСА_1 , ( ОСОБА_2 ), Миргородського (Лохвицького)району, Полтавської області не зформована (а.с.26).
Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій від 29.08.2024 року - через відсутність всіх необхідних документів провести державну реєстрацію права власності неможливо (а.с.37,38).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача не порушують прав чи інтересів інших осіб. Також судом зроблено посилання на ч. 1 ст. 344 ЦК України, яка регулює підстави для набуття права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів не погоджується із відповідними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне..
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). 
Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил
У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 користується комплексом виробничих будівель – пилорамою, складами, котельнею, які збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту та який не прийнятий в експлуатацію.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 02.05.2024 року у справі № 761/29679/18 – нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Згідно довідки КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 23.07.2024 № 1450, станом на 31.12.2012 об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 КП «Лубенське МБТІ» не зареєстровано.
Відповідно до довідки № 02-10/70 від 05.11.2024, виданої Виконавчим комітетом Сенчанської сільської ради, земельна ділянка на якій розміщене нерухоме майно знаходиться в межах населеного пункту за адресою АДРЕСА_1 не сформована.
Крім того, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. 
Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6 - 1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17. 
Позивач не звертався до відповідного територіального органу Державної інспекції архітектури та містобудування України з приводу прийняття в експлуатацію зазначених об`єктів нерухомості. 
Таким чином ОСОБА_1 не вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку. Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 по справі № 2-962/2009 вказав на те, що «суди не звернули уваги, що особа, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право. Та міська рада не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює права позивача. Тому, суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право». 
Верховний Суд у постанові від 30.06.2020 по справі №727/9974/17 наголошує, що заявник не позбавлений права оскаржити бездіяльність органу державного архітектурно-будівельного контролю з питання розгляду декларації про готовність спірного об`єкта до експлуатації. 
Право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права. Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18). До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. 
Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише «при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва». 
З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутні, як документи, які надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. 
Обов`язкова наявність даних документів передбачена статтями 27, 29-31, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI. Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. 
В постанові Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 зазначено, що за змістом частини першої ст.. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції на ч. 1 ст. 344 ЦК України є безпідставним оскільки нерухоме майно не є об`єктом нерухомості, так як не прийнято в експлуатацію відповідно до вимог закону.
Відповідно до ст.. 83 ЗК України земельні ділянки розташовані під спірними об`єктами нерухомості відносяться до земель комунальної власності. Таким чином, Сенчанська сільська рада Миргородського району є суб`єкттом права комунальної власності на землі під спірними нежитловими будівлями.
Відповідно до ч.11 ст. 120 ЗК України, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розташований на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому ст.. 118,123 або 128 цього Кодексу.
Проте, відповідно до довідки № 02-10/70 від 05.11.2024, виданої Виконавчим комітетом Сенчанської сільської ради, земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, знаходиться в межах населеного пункту за адресою: АДРЕСА_1 , не сформована.
Станом на 11.08.2025, згідно витягу із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про кадастрові номери та право власності чи право оренди на земельні ділянки, які розташовані за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 у вказаному Реєстрі відсутні.
Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд першої інстанції був зобов`язаний встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.
На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).
Таким чином, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дозволив позивачу використовувати нерухоме майно без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та у відсутність дозволу власника.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є необгрунтованими, не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п.2,ч.1.ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо судового збору
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд,змінює рішення або ухвалює нове,цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відтак, з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4961,65 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області – Чорнорука Антона Анатолійовича - задовольнити.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910060, місцезнаходження: вул. 1100 річчя Полтави, 7, м. Полтава, р/р UA 118201720343130001000006160, ДКСУ м. Київ) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 4961,65 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 10 березня 2026 року.

Головуючий     О.О. Панченко

Судді     Т.В. Одринська 

В.П. Пікуль