Справа № 303/7047/25
Провадження2/303/2639/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Торинець Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (представник Барановська Олена Олегівна), третя особа Державна казначейська служба України (представник Бардашевська Лілія Сергіївна) про стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди, в якому зазначив, що постановою Воловецького районного суду Закарпатської області у справі № 936/1111/25 від 05.09.2025 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. Вважав, що дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності спричинили йому моральну шкоду, відшкодування якої є конституційною гарантією та приводом для звернення з позовною заявою до суду. Сам по собі факт притягнення до адміністративної відповідальності та наслідків в розумінні статті 1774 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди, свідчить про душевні страждання та моральні переживання фізичної особи. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом встановлено, що притягнення його до адміністративної відповідальності було необґрунтованим та безпідставним, а позиція посадових осіб не підтверджена жодним належним, достатнім та допустимим доказом. Також судом встановлено, що він не мав наміру перетину державного кордону та такий намір не підтверджений доказами. У зв`язку з подібними протиправними діями відповідача порушені гарантовані Конституцією, законами та міжнародними зобов`язаннями його права, зокрема, право на недоторканність приватного життя, яке не обмежується воєнним станом, право на свободу пересування. Безпідставне притягнення до адміністративної відповідальності зруйнувало його відпочинок у місті Свалява, його затримано більше ніж на 3 години, він мав добиратися до місця призначення попуткою, у зв`язку з тим, що рейсовий автобус поїхав без нього по маршруту слідування. Внаслідок подібної неправомірної дії він був позбавлений можливості продовжити пересування та провести відпочинок з дівчиною, яка була змушена їхати сама. У момент притягнення до адміністративної відповідальності він перебував у постійному стані страху, незахищеності, моральної та психологічної виснаженості, відчутті беззаконня та у стані глибокого душевного розпачу. Він зазнав тяжких психологічних змін. Враховуючи усі фактори та емоційне перенапруження він звертався на лінію психологічної підтримки (ЛНПА), що рекомендована МОЗ за номером +380800100102. Також він зіткнувся з проблемами екзистенційності, що завдало моральних страждань та викликало ганебне почуття несправедливості й морального пригнічення, оскільки при наявності усіх необхідних документів та здійсненні усіх передбачених та можливих дій він був свавільно та безпідставно притягнутий до адміністративної відповідальності, при цьому неправомірно позбавлений можливості реалізації права на особисту недоторканність та права на обґрунтованість рішень органів влади, як це було встановлено у судовому рішенні. Отже, існує прямий, а не опосередкований взаємозв`язок між неправомірними діями державного органу та завданою йому шкодою. Сума, яка заявлена ним у позові буде справедливою сатисфакцією його моральних та душевних страждань. Просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на його користь моральну шкоду, завдану незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади в розмірі 13 400 грн 00 коп. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4100 грн 00 коп. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Вважає, що позивачу має бути відмовлено у задоволенні вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з тим, що відсутній факт заподіяння шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача; відсутній причинно-наслідковий зв`язок між заявленою шкодою і рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача; факт заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджений жодним доказом; факт розміру (інтенсивності) заподіяння позивачеві моральних страждань не підтверджений жодним доказом; відсутні розрахунки та вказівка на обставини які б вказували на чому ґрунтується розмір заявленої моральної шкоди і яким чином вона обрахована; розмір моральної шкоди визначений позивачем є неспівмірним, нерозумним та несправедливим. Зазначає, що заявлений розмір моральної шкоди має на меті завдання збитків відповідачам та особисте збагачення позивача. Складання протоколу не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішене лише судом, а сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Зауважує, що справа є незначної складності, а особа яка надає юридичну допомогу не має статусу адвоката, договір не містить інформації, яка б вказувала на взаємозв`язок справи та наданих юридичних послуг, предметом договору не є надання правничої допомоги, а надання юридичних послуг та послуг правового характеру, не надано документів на підтвердження надання правничої допомоги. Просив у задоволенні позову відмовити.
Представник Державної казначейської служби України надав суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначив, що основним завданням Казначейства є реалізація Державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язанням і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Згідно з Єдиним реєстром розпорядників бюджетних коштів та дотримувачів бюджетних коштів, казначейське обслуговування Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) здійснює Мукачівське управління Державної казначейської служби України Закарпатської області, яке є окремою юридичною особою. З урахуванням зазначеного вважає, що Державне казначейство України не повинно нести відповідальності за шкоду завдану позивачу. Зазначає, що станом на сьогодні немає жодного нормативно-правового акту, який регулював би порядок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів прикордонної служби. Доказів моральної шкоди, завданої протиправними діями працівників військової частини НОМЕР_1 позивач до позову не додав, відповідно безпідставною є вимога щодо відшкодування такої. Також не надано доказів на підтвердження факту моральних (душевних) страждань, пригнічень, хвилювань, на які посилається позивач і які, на думку останнього, настали внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення. Чіткий, повний та обґрунтований розрахунок по відшкодуванню моральної шкоди в сумі 13 400,00 грн позивачем не надано. Розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Посилання позивача на те, що у зв`язку з незаконним притягнення до адміністративної відповідальності йому завдано моральної шкоди не знаходить свого підтвердження в тексті позовної заяви, а також в додатках до неї. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом і здійснених ним витрат. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. 
Представник Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в судове засідання не з`явився без поважних причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні підтримав письмові заперечення, просив у задоволенні позову відмовити.
З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.
Постановою судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 05.09.2025 у справі № 936/1111/25 встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 354624, уповноваженою особою відділу активних заходів головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону імені героїв ІНФОРМАЦІЯ_3 04.08.2025 під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, в районі населеного пункту Нижні Ворота Мукачівського району Закарпатської області виявлений громадянин України ОСОБА_2 , який в умовах воєнного стану здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України. З письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він затриманий на посту в с. Нижні Ворота Закарпатської області 04.08.2025 та запрошений до розмови. Наміру перетину державного кордону України не мав. Зазначеною постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Позивачем долучено до позовної заяви електронний квиток, відповідно до якого ОСОБА_1 сплачено за проїзд з м. Свалява до м. Львів 450,00 грн. дата та час відправлення 21:00 год. 07.08.2025, час прибуття: 01.00 год. 08.08.2025.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Позивач зазначає, що незаконні дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 полягають у безпідставному притягненні його до адміністративної відповідальності. Незаконність притягнення до адміністративної відповідальності встановлено під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Статтею 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).
Крім положень ст. 1176 ЦК України підстави для відшкодування шкоди громадянинові також передбачено ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР). 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР). 
Частиною 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; Державного бюро розслідувань - оперативними, оперативно-технічними, внутрішнього контролю, забезпечення особистої безпеки; Служби безпеки України - оперативними підрозділами Центрального управління, регіональних органів та органів військової контррозвідки; Служби зовнішньої розвідки України - агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними; управління державної охорони - підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об`єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; розвідувального органу Міністерства оборони України - оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; Національного антикорупційного бюро України - детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю; Бюро економічної безпеки України - підрозділами детективів, оперативно-технічними підрозділами.
З постанови судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 05.09.2025 у справі № 936/1111/25 встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 354624 складений уповноваженою посадовою особою відділу активних заходів головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону. 
Отже, з аналізу положень ст. 1176 ЦК України, ст. 1-2 Закону № 266/94-ВР можливо прийти до висновку, що незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність відшкодовується не будь-яка шкода, а виключно завдана фізичній особі внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Суд вважає, що позивач помилково посилається на притягнення його відповідачем до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до постанови судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 05.09.2025 у справі № 936/1111/25 дії уповноважених посадових осіб військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) полягали виключно у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.09.2013 № 898 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2018 № 1046), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.10.2013 за № 1729/24261 затверджено Інструкцію з оформлення особами Державної прикордонної служби матеріалів про адміністративне правопорушення (надалі Інструкція).
Пунктом 1 розділу ІІІ Інструкції визначено, що щодо кожного факту вчинення адміністративного правопорушення, протидію якому віднесено до компетенції Держприкордонслужби, невідкладно, але не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, або контрольному пункті в`їзду-виїзду, або контрольованому прикордонному районі, а під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану на блокпостах та поза їх межами особи, яка вчинила правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення (далі - протокол) (додаток 1), за винятком випадків, передбачених статтею 258 КУпАП.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
У пункті 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР зазначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
За абзацом 4 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що посадова особа військової частини НОМЕР_1 безпідставно притягнула його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 204-1 КУпАП, чим порушила його права людини та громадянина.
За змістом частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 5 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 5 цієї ж Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). 
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 зазначено, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання протоколу не вказує на фактичну вину особи. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції посадових осіб під час його складання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що на уповноважену особу під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини його скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
Водночас на посадову особу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень посадової особи, яка складає протокол, не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів службова особа, яка складає протокол, повинна здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки службової особи є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих службовою особою, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
Отже, оформлення службовою особою прикордонної служби матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері охорони державного кордону здійснюється нею на виконання покладених на неї функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 638/3490/18 зазначила, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.
Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері охорони державного кордону за статтею 204-1 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, показами свідків, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяла така особа під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на неї функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) службової особи під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд має встановити наявність у діях службової особи під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) службової особи під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
Суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій уповноваженої посадової особи відділу активних заходів головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення службовою особою під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій посадової особи щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) посадової особи щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії посадової особи щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій посадової особи під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 21.10.2020 у справі № 312/262/18.
Заподіяння шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а отже обов`язок доказування про відшкодування моральної шкоди, покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння  йому моральної шкоди, її ступеню, характеру, тривалості негативних наслідків. 
Суд вважає, що надана позивачем копія електронного квитка не підтверджує зазначених у позовній заяві негативних наслідків, а саме того, що позивачу був зіпсований відпочинок в м. Свалява, після затримання більш ніж на 3 години він повинен був добиратися до місця призначення попуткою, оскільки рейсовий автобус на якому він їхав продовжив шлях по маршруту без нього. Так, згідно з постановою судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 05.09.2025 у справі 936/1111/25 події мали місце 04.08.2025, а наданий електронний квиток придбано до зазначених подій 02.08.2025 з метою автобусного перевезення з м. Свалява до м. Львів; відправлення 07.08.2025 о 21:00, прибуття 08.08.2025 о 01:00 і він жодним чином не підтверджує викладені позивачем обставині, які заявлені ним як такі, що спричинили йому моральну шкоду. Інших доказів наявності перелічених позивачем негативних наслідків суду не надано.
Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.
Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного. Судові витрати позивача не підлягають стягненню на його користь, оскільки ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено. Водночас відповідачем не надано суду доказів судових витрат у справі, тому питання про їх розподіл не вирішується.
Керуючись ст. 12,77, 80, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність»,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_4 ), третя особа Державна казначейська служба України (місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37567646) про стягнення моральної шкоди – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя