П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/4609/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Леміщак Д.М. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
02 квітня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними та скасувати рішення комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України про надання компенсації ОСОБА_1 від 01.09.2023 та рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області «Про затвердження рішення Комісії про надання компенсації ОСОБА_1 за знищений об`єкт нерухомого майна» від 01.09.2023 № 1217;
- зобов`язати комісію з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України анулювати рішення про видачу житлового сертифікату ЖС-06.09.2023-11 на суму 1103321,25 грн (один мільйон сто три тисячі триста двадцять одна гривня 25 копійок) за знищений об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме квартиру, що розміщується за адресою: АДРЕСА_1 , та повторно розглянути заяву про компенсацію від 04.08.2023.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не застосував релевантних норм законодавства, зокрема положень ЗУ «Про адміністративну процедуру», надав недостатню оцінку доводів позивача, поверхневу оцінку наданих позивачем доказів. Суд першої інстанції належно не з`ясував обставини справи, при цьому більшою мірою зайнявши позицію відповідача, про що, зокрема, свідчить значна схожість положень процесуальних заяв відповідачів та судового рішення, що ставить під сумнів законність та справедливість рішення суду.
На думку апелянта, суд першої інстанції, оцінюючи доводи сторін, не звернув увагу на те, що при прийнятті рішення про надання компенсації Комісією було порушено порядок повідомлення результатів заявнику (власнику житла), не враховано оскарження, виконавчим комітетом Житомирської міської ради протиправно відмовлено у скасуванні заяви та анулюванні житлового сертифікату.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 08.03.2022 внаслідок авіаційного удару, спричиненого збройною агресією російської федерації проти України, було зруйновано багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Серед знищених об`єктів нерухомого майна була квартира АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_1 .
11.04.2022 ОСОБА_1 через мобільний застосунок «Дія» подав заяву про факт руйнування належного йому об`єкта нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
04.08.2023 ОСОБА_1 подав заяву до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України (далі – Комісія) про надання компенсації за знищену квартиру.
30.08.2023 Комісія прийняла рішення про надання ОСОБА_1 компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна у вигляді житлового сертифікату на суму 1103321,25 грн. Для розрахунку компенсації було застосовано коефіцієнт 0,69, передбачений додатком 5 до Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2023 № 600 (далі – Порядок № 600), що був чинним на момент розгляду заяви.
01.09.2023 виконавчий комітет Житомирської міської ради прийняв рішення № 1217 «Про затвердження рішення Комісії про надання компенсації ОСОБА_1 за знищений об`єкт нерухомого майна», яким затвердив рішення Комісії від 30.08.2023 про надання компенсації у розмірі 1103321,25 грн шляхом видачі житлового сертифікату.
04.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Житомирської міської ради з листом № 25/М-7519, у якому вказав на невідповідність визначеної суми компенсації ринковим цінам на житло в м. Житомирі.
06.09.2023 на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.09.2023 № 1217 у Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було сформовано житловий сертифікат ЖС-06.09.2023-11 на суму 1103321,25 грн. Цей сертифікат було надіслано ОСОБА_1 в електронній формі через мобільний застосунок «Дія» у вкладці «єВідновлення».
21.02.2024 ОСОБА_1 повторно звернувся до виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявою щодо перегляду суми компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна.
24.05.2024 виконавчий комітет Житомирської міської ради направив ОСОБА_1 лист № 25/М-4684/1537, у якому зазначив, що визначена сума компенсації перерахунку не підлягає, та поінформував про можливість оскарження рішення в судовому порядку.
22.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявою № 25/М-7032 щодо скасування житлового сертифікату ЖС-06.09.2023-11. Виконавчий комітет надав відповідь, у якій зазначив про неможливість такого скасування, посилаючись на чинне законодавство.
01.10.2024 ОСОБА_1 подав до Комісії заяву про скасування попередньої заяви від 04.08.2023 та анулювання житлового сертифікату ЖС-06.09.2023-11 з метою повторного розгляду питання надання компенсації з урахуванням змін до Порядку № 600 від 12.03.2024.
14.10.2024 Комісія відмовила ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 01.10.2024, посилаючись на відсутність у Порядку № 600 механізму анулювання житлового сертифікату та перерахунку компенсації, а також на технічну неможливість анулювання заяви в Реєстрі пошкодженого та знищеного майна, що підтверджується листом державного підприємства «Дія» № 61/02-10 від 01.01.2024.
Вважаючи рішення Комісії від 30.08.2023, рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.09.2023 № 1217, а також відмову Комісії від 14.10.2024 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про розмір компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 4 КАС України відповідач суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Згідно з частиною першою статті 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам) (частина третя статті 43 КАС України).
Відповідно до частини шостої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» для реалізації своїх повноважень сільські, селищні, міські, районні, обласні ради можуть утворювати консультативно-дорадчі органи.
Згідно з пунктом 1 Примірного положення про комісію з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 № 516 (далі - Примірне положення № 516), комісія з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, є консультативно-дорадчим органом виконавчого органу сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, військової адміністрації населеного пункту або військово-цивільної адміністрації населеного пункту (далі - уповноважений орган), який утворюється для розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації (далі - знищені об`єкти нерухомого майна).
Комісія може виконувати функції з розгляду питань надання компенсації за об`єкти нерухомого майна, пошкоджені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, у разі прийняття уповноваженим органом рішення щодо покладення на неї таких функцій (пункт 2 Примірного положення № 516).
Таким чином, оскільки комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України є консультативно-дорадчими органами виконавчого комітету відповідної сільської, селищної та міської ради, і не мають статусу юридичної особи, а тому не мають адміністративної процесуальної правоздатності.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, що належними відповідачами в адміністративних справах щодо дій, бездіяльності та рішень таких комісій є виконавчі комітети відповідних сільських селищних та міських рад.
Відповідно до Положення про комісію з розгляду питань щодо надання компенсації за знищенні об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 05.07.2023 №839 (далі – Положення № 839) комісія з розгляду питань щодо надання компенсації за знищенні об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України є консультативно-дорадчим органом виконавчого комітету Житомирської міської ради, який утворюється для розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій спричинених збройною агресією Російської Федерації.
Рішення Комісії про надання/відмову в наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна із зазначенням розміру/обсягу та способу надання такої компенсації підлягає затвердженню рішенням уповноваженого органу протягом п`яти календарних днів з дня прийняття комісією такого рішення (пункт 19 Примірного положення №516, пункт 18 Положення № 839).
Суд звертає увагу, що якби рішення Комісії було обов`язковим для затвердження виконавчим комітетом без права його зміни по суті, то Комісія могла би розглядатися як суб`єкт, рішення якого є предметом спору. Однак якщо виконавчий комітет має дискрецію щодо затвердження або відхилення рішення Комісії, то саме виконком буде належним відповідачем. Той факт, що виконавчий комітет затверджує рішення Комісії, свідчить про те, що рішення Комісії не є остаточним без цього затвердження.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним відповідачем у справі є виконавчий комітет Житомирської міської ради.
При цьому, доводами апеляційної скарги є твердження про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності у Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації адміністративної процесуальної правосуб`єктності.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України таким суб`єктом є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій.
Із матеріалів справи вбачається, що Комісія створена виконавчим комітетом Житомирської міської ради як консультативно-дорадчий орган та діє в межах повноважень, визначених положенням про неї. Її рішення набирають юридичної сили лише після затвердження виконавчим комітетом, який уповноважений приймати остаточний адміністративний акт щодо надання або відмови у наданні компенсації.
Факт покладення на Комісію підготовчих функцій, у тому числі щодо формування проєкту рішення чи виготовлення житлового сертифіката в технічному аспекті, не змінює правової природи її діяльності як допоміжної у межах повноважень виконавчого комітету. Саме рішення виконавчого комітету є таким, що породжує, змінює або припиняє права та обов`язки особи.
Також слід зазначити, що Комісія, як Консультативно-дорадчий орган, не є адміністративним органом в розумінні Закону України "Про адміністративну процедуру". Адміністративний орган визначається як орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, або інший суб`єкт, уповноважений законом здійснювати функції публічної адміністрації. Комісія, хоч і може прийняти рішення, але без затвердження його Виконавчим комітетом не має юридичної сили для юридичних наслідків для громадян.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що належним відповідачем у спорі щодо скасування рішення про надання компенсації є виконавчий комітет як суб`єкт владних повноважень, який прийняв остаточний адміністративний акт. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки правової природи Комісії та не спростовують правильності висновків суду.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, визначено Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» (далі - Закон № 2923-ІХ).
Підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 2923-ІХ встановлено, що отримувачами компенсації за пошкоджені/знищені об`єкти нерухомого майна (далі - отримувачі компенсації) є фізичні особи громадяни України, які є власниками пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до підпункту «а» пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 2923-ІХ знищені об`єкти нерухомого майна об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та стали непридатними для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відновлення яких є неможливим шляхом поточного або капітального ремонту, реконструкції, реставрації чи економічно недоцільним: квартири, інші житлові приміщення в будівлі, будинки садибного типу, садові та дачні будинки.
При реалізації положень цього Закону не допускається застосування привілеїв чи обмежень до осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови або іншими ознаками.
Отримувачами компенсації не можуть бути:
1) особи, до яких застосовано санкції відповідно до Закону України «Про санкції»;
2) особи, які мають судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених розділом I «Злочини проти основ національної безпеки України» Особливої частини Кримінального кодексу України;
3) спадкоємці щодо пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна, які належали за життя спадкодавцям, визначеним пунктами 1 і 2 цієї частини (частини друга і третя статті 2 Закону № 2923-ІХ).
Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 2923-ІХ заява про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна подається до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації, уповноваженої розглядати заяви про надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна на відповідній території. Така заява подається під час дії воєнного стану та протягом одного року з дня його припинення або скасування на території, на якій розташований (розташовувався) знищений об`єкт нерухомого майна.
Заява про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна подається щодо кожного знищеного об`єкта нерухомого майна окремо.
Частиною сімнадцятою статті 4 Закону № 2923-ІХ встановлено, що заява про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна направляється на розгляд Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації, уповноваженої розглядати заяви про надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна на відповідній території, автоматично програмними засобами Реєстру пошкодженого та знищеного майна.
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 6 Закону № 2923-ІХ строк розгляду заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна Комісією з розгляду питань щодо надання компенсації не повинен перевищувати 30 календарних днів з дня подання заяви.
Рішення про надання/відмову у наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна підлягає затвердженню рішенням виконавчого органу ради, військової адміністрації населеного пункту або військово-цивільної адміністрації населеного пункту протягом п`яти календарних днів з дня прийняття Комісією з розгляду питань щодо надання компенсації такого рішення (абзац перший частини сьомої статті 6 Закону № 2923-ІХ).
Відповідно до частини другої статті 10 Закону №2923-ІХ порядок надання компенсації за пошкоджений об`єкт нерухомого майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом першим пункту 6 Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 30.05.2023 № 600 (далі - Порядок № 600, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для отримання компенсації заявник подає до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, уповноваженої розглядати заяви на відповідній території, заяву.
Згідно з частинами 16-18 статті 4 Закону № 2923-ІХ реєстрація заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна здійснюється автоматично програмними засобами Реєстру пошкодженого та знищеного майна з присвоєнням реєстраційного номера в цьому Реєстрі.
Заява про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна направляється на розгляд Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації, уповноваженої розглядати заяви про надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна на відповідній території, автоматично програмними засобами Реєстру пошкодженого та знищеного майна.
Заявник, який подав заяву про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна в електронній формі, автоматично засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг отримує повідомлення про реєстрацію поданої заяви.
Частиною першою статті 6 Закону № 2923-ІХ встановлено, що розгляд заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна Комісією з розгляду питань щодо надання компенсації включає:
1) встановлення наявності/відсутності підстав для отримання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна;
2) встановлення наявності/відсутності пріоритетного права на отримання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна;
3) збирання документів та/або інформації, необхідних для прийняття рішення про надання компенсації;
4) забезпечення проведення обстеження об`єкта (крім випадків його проведення до розгляду заяви);
5) прийняття рішення про надання/відмову у наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна;
6) у разі прийняття рішення про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна шляхом видачі житлового сертифіката - виготовлення житлового сертифіката з використанням Реєстру пошкодженого та знищеного майна та направлення його заявнику.
Згідно з частиною 3 статті 6 Закону № 2923-ІХ строк розгляду заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна Комісією з розгляду питань щодо надання компенсації не повинен перевищувати 30 календарних днів з дня подання заяви.
Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Закону № 2923-ІХ компенсація за знищений об`єкт нерухомого майна надається шляхом:
1) надання грошових коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок отримувача компенсації із спеціальним режимом використання для фінансування будівництва будинку садибного типу, садового або дачного будинку. Такий рахунок відкривається на ім`я отримувача компенсації. Порядок відкриття та ведення таких рахунків визначається Національним банком України;
2) фінансування придбання квартири, іншого житлового приміщення, будинку садибного типу, садового або дачного будинку (у тому числі фінансування придбання такого приміщення/будинку, що буде споруджений у майбутньому, або інвестування/ фінансування його будівництва) з використанням житлового сертифіката.
Компенсація за знищений будинок садибного типу, садовий або дачний будинок, об`єкти будівництва (будинки садибного типу, садові та дачні будинки) надається за вибором отримувача компенсації в один із способів, визначених частиною першою цієї статті.
Компенсація за знищену квартиру, інше житлове приміщення в будівлі, складову частину об`єкта будівництва (квартиру, інше житлове приміщення в будівлі), що після прийняття в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, надається у спосіб, визначений пунктом 2 частини першої цієї статті.
Тобто компенсація за знищений об`єкт нерухомого майна – квартиру надається виключно шляхом видачі житлового сертифіката.
Відповідно до частин 4, 7 статті 8 Закону № 2923-ІХ розмір компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна визначається щодо кожного отримувача компенсації та кожного знищеного об`єкта нерухомого майна окремо, виходячи із загальної площі знищеного об`єкта нерухомого майна та вартості 1 квадратного метра площі знищеного об`єкта нерухомого майна. Визначення вартості 1 квадратного метра площі знищеного об`єкта нерухомого майна здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна.
Відповідно до пункту 16 Порядку розмір компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна розраховується Комісією за формулою:
16. Розмір компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна розраховується Комісією за формулою:
1) для зруйнованих квартир, інших житлових приміщень в будівлі (далі - квартири):
Ві=Вср х Кр х Ккімн х Крік х Sзн ? Віпов,
де Ві - розмір компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна (квартири), гривень;
Вср - показник вартості 1 кв. метра житла на вторинному ринку в цілому по Україні, що становить 36422,33 гривні;
Кр - регіональний коефіцієнт, який враховує відмінність ціни за 1 кв. метр залежно від розташування знищеного об`єкта нерухомого майна (квартири), наведений у додатку 3;
Ккімн - коефіцієнт, який враховує відмінність ціни за 1 кв. метр залежно від кількості кімнат знищеного об`єкта нерухомого майна (квартири), наведений у додатку 4;
Крік - коефіцієнт, який враховує відмінність ціни за 1 кв. метр залежно від року забудови знищеного об`єкта нерухомого майна (квартири), наведений у додатку 5;
Sзн - площа знищеного об`єкта нерухомого майна, кв. метрів;
Віпов=Пов х Sзн,
де Віпов - компенсація за знищений об`єкт нерухомого майна, визначена за показником опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, гривень;
Пов - показник опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України відповідно до місцезнаходження такого майна, затверджений наказом Мінінфраструктури станом на дату виплати компенсації, гривень.
Суд зазначає, що він не перевіряє доцільність встановленої Урядом методики розрахунку, а лише досліджує правильність її застосування Комісією та виконавчим комітетом.
Матеріалами справи підтверджується, що 04.08.2023 ОСОБА_1 подав заяву про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна з використанням мобільного додатку Дія, якій присвоєно порядковий номер 3В-04.08.2023-34074.
Комісією 30.08.2023 було розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та прийнято рішення від 30.08.2023 № 12 про надання згідно з розрахунком компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна у розмірі 1103321,25 грн (один мільйон сто три тисячі триста двадцять одна гривня 25 копійок) шляхом видачі житлового сертифіката.
01.09.2023 виконавчий комітет Житомирської міської ради прийняв рішення № 1217 «Про затвердження рішення Комісії про надання компенсації ОСОБА_1 за знищений об`єкт нерухомого майна», яким затвердив рішення Комісії від 30.08.2023 про надання компенсації у розмірі 1103321,25 грн шляхом видачі житлового сертифікату.
06.09.2023 на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.09.2023 № 1217 у Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, було сформовано житловий сертифікат ЖС-06.09.2023-11 на суму 1103321,25 грн. Цей сертифікат було надіслано ОСОБА_1 в електронній формі через мобільний застосунок «Дія».
При цьому, 04.09.2023 та 21.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявами про невідповідність визначеної суми компенсації ринковим цінам на житло в м. Житомирі та перегляд суми компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна.
Поряд із цим, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 оскаржував не неправильність розрахунку, а неможливість реального придбання житла за розраховану суму.
Фактично суть позову зводиться до незгоди позивача із відмовою у перегляді розрахованої суми компенсації у зв`язку зі зміною коефіцієнта за роком забудови.
Судом встановлено, що додаток 5 до Порядку № 600 у його первісній редакції передбачав такі коефіцієнти (Крік), які враховують відмінність ціни за 1 кв. метр залежно від року забудови об`єкта нерухомого майна (квартири):
1800-1917 роки -1,22;
1918-1990 роки - 0,69;
із 1991 року і до сьогодні - 1,03;
12.03.2024, після розгляду заяви позивача, до Порядку №600 постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2024 №285 були внесені зміни, якими, зокрема, змінено деякі коефіцієнти у додатку 5:
1800-1917 роки - 0,9;
1918-1990 роки – 1;
починаючи з 1991 року - 1,03.
Доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування до спірних правовідносин редакції Порядку №600 з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2024 № 285, є безпідставними.
Як установлено судом першої інстанції, заява позивача про надання компенсації була розглянута Комісією, а рішення про надання компенсації та видачу житлового сертифіката прийнято і затверджено виконавчим комітетом у 2023 році, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 285 від 12.03.2024.
Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99. За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України виснував, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Тобто якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно.
При цьому, у даній справі компенсація за знищене майно є одноразовою дією, а Порядок № 600 не містить положень про ретроспективне застосування змін від 12.03.2024. Крім того, стаття 58 Конституції України чітко вказує на неможливість зворотної дії нормативних актів, якщо це не передбачено законом, а лист ДП «Дія» від 01.01.2024 також підтверджує технічну неможливість анулювання заяви в Реєстрі, що додатково обмежує можливість перегляду розміру компенсації.
Сам факт подальшої зміни коефіцієнтів або інших складових формули розрахунку не створює правових підстав для автоматичного або обов`язкового перерахунку компенсації за вже завершеним адміністративним провадженням, у межах якого прийнято остаточний індивідуальний адміністративний акт. 
Посилання позивача на те, що застосування нової редакції Порядку дозволило б йому отримати більшу суму компенсації, по суті зводиться до вимоги надати зворотну дію нормативному акту, що прямо суперечить статті 58 Конституції України та загальним принципам дії нормативно-правових актів у часі. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин редакції Порядку №600 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2024 №285 є правильним та обґрунтованим, а відповідні доводи апеляційної скарги не спростовують законності оскаржуваного рішення.
Суд наголошує, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено (і не було передбачено) можливості перегляду розміру компенсації за знищене майно.
Посилання апелянта на положення Закону України «Про адміністративну процедуру» не свідчать про незаконність рішення суду першої інстанції.
Навіть за умови визнання рішень Комісії та виконавчого комітету адміністративними актами, суд першої інстанції перевірив їх відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, та дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Сам по собі факт можливості адміністративного оскарження не виключає судового способу захисту та не свідчить про порушення права на звернення до суду. Апелянт реалізував це право, звернувшись із позовом.
Доводи апеляційної скарги про ненадання строку для адміністративного оскарження до затвердження рішення виконавчим комітетом не впливають на правомірність прийнятого рішення по суті, оскільки законом не встановлено обов`язку відкладати затвердження рішення Комісії з метою очікування можливого оскарження.
Доводи апелянта про відсутність перешкод для анулювання житлового сертифіката не ґрунтуються на нормах законодавства.
Закон та підзаконні акти не передбачають автоматичного або безумовного права заявника на відкликання заяви після прийняття та затвердження рішення про надання компенсації, якщо таке рішення є законним та не скасоване у встановленому порядку.
Те, що позивач не скористався сертифікатом, саме по собі не створює обов`язку для органу влади скасувати правомірно прийнятий адміністративний акт.
Щодо підстав для скасування рішення Комісії від 30.08.2023 через неналежне повідомлення позивача про її засідання та засідання виконавчого комітету суд звертає увагу на таке.
Апеляційна скарга містить посилання на неповідомлення позивача про дату засідання Комісії та виконавчого комітету, що, на його думку, порушило принципи відкритості та права на участь у провадженні.
Колегія суддів зазначає, що предметом спору є законність рішення про надання компенсації та відмова у його анулюванні, а не сам порядок організації засідань колегіальних органів.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що процедурні порушення можуть бути підставою для скасування рішення лише за умови, якщо вони істотно вплинули на зміст прийнятого акта.
Із матеріалів справи не вбачається, що участь позивача у засіданні могла змінити визначений розмір компенсації, оскільки останній обрахований за формулою, встановленою нормативно-правовими актами, із застосуванням чинних на момент розгляду заяви коефіцієнтів. Позивач не довів наявності помилки у розрахунку або застосування неправильної методики.
Незгода позивача з розміром компенсації та подальша зміна коефіцієнтів у законодавстві не свідчать про незаконність рішення, прийнятого на підставі чинних на той час норм. Зміни нормативного регулювання не мають зворотної дії в часі, якщо інше прямо не передбачено законом.
Разом із тим, ні Законом № 2923-ІХ, ні Порядком № 600 не встановлено порядку участі особи, питання якої розглядається, в розгляді питання відповідним колегіальним органом.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18.
На думку суду, неналежне повідомлення учасника процесу про розгляд його питання не є автоматичною підставою для скасування рішення, якщо не доведено, що це порушення позбавило особу можливості реалізувати свої процесуальні права. Для того, щоб порушення процедури (зокрема, неналежне повідомлення) стало підставою для скасування рішення, позивач має довести, що таке порушення мало негативний вплив на його права та інтереси, позбавивши його можливості надати докази чи пояснення, які могли б вплинути на зміст оскаржуваного рішення. Суд має встановити, чи призвело порушення права бути почутим до ухвалення рішення, яке за відсутності цього порушення могло би бути іншим.
Суд звертає увагу, що позиція позивача полягає в незгоді з коефіцієнтом, який був нормативно встановлений і чинний на момент розгляду його заяви, тому його присутність на засіданні не могла б змінити цей аспект, оскільки Комісія зобов`язана була застосовувати чинну методику.
Ні у подальших заявах до Комісії, ні в заявах по суті справи ОСОБА_1 не посилається на жодні докази чи відомості, які могли б змінити рішення Комісії та виконавчого комітету у разі присутності позивача на їх засіданнях.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про розмір компенсації.
Суд першої інстанції навів правові позиції Верховного Суду щодо значення процедурних порушень та визначення належного відповідача. Посилання апелянта на відмінність предмета спору не спростовує застосовності сформульованих у цих рішеннях загальних правових підходів.
Посилання апелянта на те, що інші мешканці будинку отримали більший розмір компенсації у зв`язку з поданням заяв пізніше, не свідчить про дискримінацію.
Різниця у розмірі компенсації зумовлена зміною нормативного регулювання та різними моментами звернення осіб за її отриманням. Рівність перед законом означає застосування однакових норм до осіб у однакових правових ситуаціях, а не гарантує незмінність правового регулювання у часі.
Доводи щодо нібито некоректних висловлювань представників органів місцевого самоврядування не підтверджені належними та допустимими доказами й не можуть бути покладені в основу висновків суду.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
При цьому, апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.
Таким чином, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта про необхідність задоволення позовних вимог.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.