Справа № 450/211/25 
Провадження № 2/450/1048/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:  
головуючого - судді   Мельничук І. І.
секретаря судового засідання Дикої О. Ю.
представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним,-
в с т а н о в и в :
у провадженні судді Пустомитівського районного суду Львівської області Мельничук І. І. знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, в якому позивач просить суд визнати дійсним усний Договір дарування, укладений 10 червня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (її померлим чоловіком), відповідно до якого ОСОБА_3 передав (подарував) ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,1716 га, розташовану в с. Годовиця з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, у власність ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 - прийняв від відповідача земельну ділянку.
В обґрунтування позову зазначає, що з 04 червня 1996 року у користуванні сім`ї позивача перебуває земельна ділянка площею 0,1716 га, розташована в с. Годовиця, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, право на яку посвідчувалося державним актом на ім`я відповідача, однак фактично була передана у власність її чоловіку на підставі усного договору дарування від 10 червня 1996 року. Зазначає, що на виконання вказаного договору відповідач передав її чоловіку як саму земельну ділянку, так і оригінал державного акта, після чого сім`я позивача відкрито, безперервно та добросовісно користувалася цією ділянкою понад 18 років, що може бути підтверджено, зокрема, показаннями свідків. Земельна ділянка фактично об`єднана з іншою ділянкою, яка належала її чоловіку, та огороджена спільним парканом. Після смерті чоловіка 12 липня 2024 року позивач та її спадкоємці намагалися належним чином оформити право власності на спірну земельну ділянку, однак відповідач ухиляється від оформлення правочину, хоча факту передачі земельної ділянки не заперечує. При цьому протягом усього часу відповідач не заявляв жодних вимог щодо повернення земельної ділянки. Позивач зазначає, що відсутність належно оформленого права власності перешкоджає реалізації її спадкових прав, а також унеможливлює присвоєння земельній ділянці кадастрового номера. Посилається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин законодавство допускало набуття права власності на земельні ділянки шляхом дарування (ч. 2 ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року, ст. 14 Закону України «Про власність»), однак договір підлягав нотаріальному посвідченню. Водночас, відповідно до ст. 47 ЦК УРСР та ч. 2 ст. 220 ЦК України, у разі фактичного виконання договору та ухилення однієї зі сторін від його нотаріального посвідчення, суд має право визнати такий договір дійсним. З огляду на те, що сторони фактично виконали умови договору дарування, а відповідач ухиляється від його належного оформлення, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання такого договору дійсним у судовому порядку. У зв`язку із вищенаведеним просить позов задоволити повністю.
26.02.2026 року представником позивача ОСОБА_2 – адвокатом Прасковичем І. М. через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких зазначає, що при вирішенні даного спору суд повинен враховувати правові висновки Верховного Суду та застосовувати законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема норми ЦК УРСР. Зазначає, що відповідно до правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду (зокрема, постанови від 06.09.2017 у справі № 6-1288цс17 та від 18.08.2021 у справі № 305/1468/16-ц), для визнання правочину дійсним необхідним є встановлення досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, наявності доказів такої домовленості, фактичного виконання договору та ухилення однієї зі сторін від його нотаріального посвідчення. На думку представника позивача, у даній справі наявні всі передбачені законом умови для застосування положень статті 47 ЦК УРСР, оскільки спірний договір дарування земельної ділянки підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак був фактично виконаний – земельна ділянка передана у користування та понад тривалий час перебуває у відкритому, безперервному володінні сім`ї позивача, тоді як відповідач ухиляється від належного оформлення правочину. Крім того, на підтвердження фактичного виконання договору та тривалого користування земельною ділянкою подано письмові заяви суміжних землекористувачів та інших осіб, які підтверджують користування ділянкою з 1996 року, її місце розташування, площу та межі, а також відсутність інших претендентів на неї. Також доказом укладення домовленості, за твердженням представника позивача, є передача оригіналу державного акта на землю. Додатково зазначає, що відповідачем не подано відзиву на позов, у зв`язку з чим, відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, справа може бути вирішена за наявними у ній матеріалами. З урахуванням викладеного, представник позивача вважає, що існують належні та достатні правові підстави для задоволення позову, оскільки договір дарування фактично виконаний, відповідач ухиляється від його нотаріального оформлення, можливість такого оформлення втрачена, а відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає реалізації прав позивача, зокрема права на спадкування.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Праскович І. М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та поданих додаткових поясненнях. Пояснив, що між сторонами фактично був укладений договір дарування земельної ділянки, який виконаний сторонами, оскільки земельна ділянка передана у володіння та користування сім`ї позивача ще у 1996 році, однак відповідач ухиляється від його належного нотаріального оформлення. Крім того, звернув увагу суду на неможливість позасудового оформлення права власності на спірну земельну ділянку, а також на те, що відсутність належного оформлення порушує права позивача, зокрема щодо реалізації спадкових прав. У зв`язку з наведеним просив суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відзиву чи клопотань на адресу суду не скеровував.
Суд, заслухавши думку представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно копії Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ -ІV № 064966 від 04.06.1996 року, ОСОБА_3 , який мешкає в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Виконавчого комітету Годовицько-Басівської сільської Ради народних депутатів від 16.05.1996 року № 100 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1716 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Годовиця Годовицько-Басівської сільської ради, землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, та такий зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 189.
Також відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV - ЛВ № 064967 від 04.06.1996 року, ОСОБА_4 , який мешкає в АДРЕСА_2 , на підставі рішення Виконавчого комітету Годовицько-Басівської сільської Ради народних депутатів від 16.05.1996 року № 100 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1716 га (в тому числі сільськогосподарських угідь 0,1000 га - ріллі 0.1000; під будівлями, лісами та ішими угіддями 0,0716 га) в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Годовиця Годовицько-Басівської сільської ради, землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, та такий зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 190.
Як вбачається із наданої копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.04.1995 року, виданого повторно відділом реєстрації актів громадського стану Болехівського міськвиконкому, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб 23.01.1977 року, про що зроблено запис за № 19, після укладення шлюбу присвоєні прізвище: чоловікові ОСОБА_6 , дружині – ОСОБА_6 . Вказане також підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 72 років у м. Львів, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 17.07.2024 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 4236.
Як вбачається із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79059356 від 07.11.2024 року, наданого Першою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області, після смерті останнього була заведена 07.11.2024 року спадкова справа № 280/2024, номер у Спадковому реєстрі: 73253636. 
До матеріалів справи, як на підтвердження своїх вимог, було долучено також копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель на споруд (присадибна ділянка) (код згідно КВЦПЗ -02.01) гр. ОСОБА_2 в селі Годовиця Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, кадастровий номер ділянки № НОМЕР_4 , площею 0,169 га, - 4623682000:02:002, виготовленого ПП «Рік» на підставі Договору № 1 від 09.01.2026 року.
Судом досліджено в судовому засіданні письмові заяви, складені ОСОБА_7 (колишнім головою Годовицько-Басівської сільської ради), а також суміжними землекористувачами: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , у яких зазначено про безперервне, відкрите користування родиною Нагуськів земельною ділянкою площею 0,1716 га, розташованою у с. Годовиця, починаючи з 1996 року, а також відсутність інших осіб, які б володіли чи користувалися вказаною земельною ділянкою. У зазначених заявах також наведено відомості щодо місця розташування земельної ділянки, її меж та суміжних земельних ділянок.
Аналізуючи вимоги сторони позивача суд виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі- ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки, як зазначає сторона позивача, спірний усний договір дарування був укладений 10.06.1996 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі- ЦК Української РСР), Закон України «Про власність».
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
Згідно з ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР, відповідно до п. 2 угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; п. 3, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року).
Відповідно до приписів ст. 43 ЦК УРСР, угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР.  У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання. 
Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР 1963 року).
Згідно з ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР 1963 року).
Статтею 243 ЦК УРСР передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.
Згідно ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
А відповідно до згаданої вище ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача, що питання відчуження земельних ділянок також підпадали під дію Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" № 15-92 від 26.12.1992 р. (далі - Декрет № 15-92).
Статтею 7 Декрету № 15-92 було встановлено імперативну вимогу, що "Договір купівлі-продажу або іншими способами відчужування земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку...".
Відповідно до частини першої статті 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод було обов`язковим лише у випадках, прямо зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу яка стосувалася реституції).
Проте в п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК).
Перш за все, щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Знову ж таки, як зазначає позивач, за спірною угодою дарування, укладеною 10.06.1996 року в усній формі між громадянами, померлому чоловіку позивача було подаровано земельну ділянку загальною площею 0,1716 га, розташовану в с. Годовиця з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. За нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР передбачалося обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди дарування земельної ділянки. Однак спірна угода нотаріально посвідчена не була, так як з 01.01.1994 року набрав чинності Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, згідно з яким вчинення нотаріальних дій в України покладено на нотаріусів.
Разом з тим в чинній на час розгляду справи постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України зазначив, що не може бути визнаний недійсним (а відповідно й дійсним) правочин, який не вчинено.
У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за усіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо) (п. 8).
З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню (п. 13).
Проаналізувавши наявні в матеріали справи, суд прийшов до висновку, що усний договір дарування земельної ділянки від 10.06.1996 року не можна вважати укладеним між сторонами в розумінні вимог закону.
Згідно статті 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.
Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом визнання цих прав (ст. 6 ЦК УРСР)
Згідно ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Якщо угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. В цьому разі суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Це правило діяло і на час виникнення правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Недодержання в цих випадках письмової нотаріальної форми оформлення угоди тягне за собою недійсність угоди.
В судовому порядку не знайшла свого об`єктивного підтвердження та обставина, що 10.06.1996 року між ОСОБА_3 , відповідачем у даній справі, та ОСОБА_4 , померлим чоловіком позивача ОСОБА_2 , був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передав (подарував) ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,1716 га, розташовану в с. Годовиця з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, у власність ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 — прийняв від відповідача земельну ділянку, оскільки встановлення факту укладення такого правочину вимагає наявності належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, його форму та виконання, натомість такі докази матеріали справи не містять, інших належних доказів на підтвердження цієї позиції суду стороною позивача не надано.
Крім того, згаданий позивачем договір не може бути визнаний, оскільки порушена норма про належну письмову форму оформлення договору дарування земельної ділянки з нотаріальним посвідченням і наступною державною реєстрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним і згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається бо недійсність нікчемного правочину встановлена законом, є недійсним з моменту його вчинення і не тягне ніяких юридичних наслідків, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню завдатком, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін».
Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
При розгляді справи з позову, пояснень і доказів сторони позивача не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в усній формі), чому договір не був складений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними та про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.
Разом з тим стороною позивача в судовому засіданні не доведено наявність сукупності обставин, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, а саме: не обґрунтовано, чому сторони не здійснили посвідчення вказаного документа одразу після його складання, наявність перешкод для цього; не підтверджено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору; не підтверджено ту обставину, що можливість нотаріального посвідчення угоди на час розгляду справи втрачена.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.
При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним - відмовити.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу задоволення своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.
Керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 4, 6, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 128, 153, 227, 243, 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Законом України «Про власність», суд, -
в и р і ш и в :
в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення складено 11.03.2026 року.

Суддя: І. І. Мельничук