Справа № 504/5160/24 
Номер провадження 2/504/893/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.02.2026	с-ще Доброслав 	

Доброславського районного суд Одеської області у складі:
головуючого-судді – Вінська Н.В.,
при секретарі – Коцар А.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ про звільнення майна з під арешту,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ про звільнення майна з під арешту.
- скасувати арешт який був накладений на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження: 3994075, підстава обтяження: постанова, 24-282, 27.10.2006, Головне слідче управління МВС..
Посилається в позові на те, що йому на праві приватної власності належить 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . При намаганні прописати онуку у вказаному билинку ОСОБА_1 отримав відмову у проведенні реєстраційних дій в тому числі із за наявності арешту на 1/4 частини свого будинку. 
Згідно із інформацією з витягу витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вбачається, що на майно ОСОБА_1 накладений арешт: Реєстраційний номер обтяження: 3994075, Зареєстровано: 02.11.2006 16:08:01 за № 3994075 реєстратором: Лиманська районна державна нотаріальна контора, 67500, Одеська обл., Лиманський р., смт. Доброслав, вул. Центральна, 75, Підстава обтяження: постанова, 24-282, 27.10.2006, Головне слідче управління МВС, Об`єкт обтяження: будинок, 1/4 частина, адреса: АДРЕСА_1 .
Вказаний арешт наразі порушує права позивача не дає вільно розпоряджатись належним йому майном у зв`язку із чим, за відсутності даних щодо ходу розгляду кримінального провадження в межах якого було накладено арешт на майно позивача, позивач вважає, що на даний час відсутні правові підстави для існування арешту майна, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав та просить арешт скасувати.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.01.2025 року у справі було відкрито провадження.
10.04.2025 року від Головного слідчого управління МВС надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві Міністерство внутрішніх справ України просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, аргументуючи це тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки арешт накладався в межах кримінального процесу і має скасовуватися виключно слідчим суддею за правилами КПК України. Крім того, відомство зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки МВС України не наділене повноваженнями здійснювати досудове розслідування, а відповідні функції та слідчі підрозділи належать Національній поліції України, яка є окремим центральним органом виконавчої влади.
Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.
У відповідності до довідки №713 від 30.09.2024 року КП "Доброславське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 року право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , Комінтернівським РБТІ зареєстровано. за гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 03.09.1998р, посвідченого Комінтернівською держнотконторою, реєстр №3756. Зареєстровано на паперових носіях 19.10.1998р, в реєстровій книзі №71, реєстровий №17, сторінка №1. В електронному реєстрі прав, право власності не зареєстровано.
У відповідності до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №399760988 від 17.10.2024 року зареєстровано арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження №3994075, обтяження зареєстровано 02.11.2006 року Лиманською районною державною нотаріальною конторою на підставі постанови Головного слідчого управління МВС № 24-282 від 27.10.2006 року.
Також суду надано копію постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого від 25.10.2006 року слідчий в особливо важливих справах ГСУ МВС України Ходзінським В.Г. в рамках кримінального провадження № 0220060002 накладено арешт на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 яка є власністю ОСОБА_1 , 1960 року народження. У відповідності до вказаної постанови ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Позивачем надано до суду відповідь Головного слідчого управління Національної поліції України від № 163248-2024 від 28.11.2024 якою на адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 про надання відомостей в окремій кримінальній справі, що розслідувалася слідчими ГСУ MBC повідомлено, що за відомостями наданими Департаментом інформаційно-аналітичного забезпечення Національної поліції згідно інформації, яка утворена в процесі діяльності поліції засобами інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» запитувані відомості відсутні.
Також позивачем надано до суду відповідь Одеської обласної прокуратури 22.01.2025 №09/1/1-355ВИХ-25 на адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 , у відповідності до якої моніторингом даних ЄРДР кримінальних проваджень, у яких ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності, за процесуального керівництва органів прокуратури Одеської області не встановлено.
Судом встановлено, що скасування арешту із 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , може здійснюватися на підставі постанови слідчого в порядку Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (ч. 6 ст. 126) з урахуванням передбачених п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року вимог, згідно з якими арешт майна, застосований під час дізнання чи досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом (КПК України 2012 року), продовжують дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, за правилами ч. 1 ст.125 КПК України 1960 року слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи був зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.
Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214КПК України1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Постановляючи вирок, суд повинен був вирішити серед іншого, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна (пункт 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року).
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України).
Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивачів, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України1960року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті253, пункту восьмого частини першої статті324, частини тринадцятої статті335цьогоКодексупередбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
Згідно зі статтею 409 КПК України1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок.
У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
У цій справі арешт на майно позивача накладено відповідно до постанови слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України від 25.10.2006 року з метою забезпечення цивільного позову в рамках кримінальної справи, разом з тим відповідно до наданих відповідей Головного слідчого управління Національної поліції України та Одеської обласної прокуратури відкритих кримінальних проваджень щодо ОСОБА_1 немає, відповідно до реєстру боржників який ведеться Міністерством Юстиції України (https://erb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) відкриті виконавчі провадження де б боржником був ОСОБА_1 відсутні. 
Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після завершення провадження у кримінальній справі, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивачів шляхом звернення до суду на підставі КПК України1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Однак, наведені обставини, що ускладнюють захист права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря таких обставин, що склалися, на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Завершення кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття остаточного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27.08.1976 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису".
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного під час досудового слідства у кримінальній справі провадження у якій припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин, про що свідчить знищення кримінальної справи за закінченням строків її зберігання.
З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом не є судом, установленим законом.
Отже, суд доходить висновку про розгляд зазначеної справи в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11.
Що ж до суті позовних вимог, то з огляду на те, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та при цьому необхідність такого арешту відпала, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 16, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ про звільнення майна з під арешту – задовольнити.
Скасувати арешт який був накладений на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 реєстраційний номер обтяження: 3994075, підстава обтяження: постанова, 24-282, 27.10.2006, Головне слідче управління МВС.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Вінська Н. В.