ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року
м. Київ
справа № 636/5608/21
провадження № 61-10982св25
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лихачов Роман Борисович, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 червня 2025 року у складі суддів Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю. 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 15 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження її постійного проживання разом з матір`ю ОСОБА_4 на час відкриття спадщини (довідку з місця проживання померлої ОСОБА_4 , актів обстеження умов фактичного проживання позивача з матір`ю тощо). Натомість, надана позивачем копія паспорту свідчить про те, що місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 з 27 лютого 2002 року є АДРЕСА_2 .
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 листопада 2023 року та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга заявника подана після спливу більше ніж одного року з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення і в ній не зазначено виключних випадків для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лихачов Р. Б., засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 червня 2025 року.
У касаційній скарзі просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лихачов Р. Б., на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 червня 2025 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
24 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів
від 09 березня 2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді 
Ситнік О. М. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Карпенко С. О., Петров Є. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження зазначає порушення апеляційним судом норм процесуального права.
Так, про факт ухвалення судом першої інстанції рішення позивач дізналась лише у квітні 2025 року, після того, як її представник ознайомився з матеріалами справи в архіві Чугуївського міського суду Харківської області, а повний текст рішення отримала 15 квітня 2025 року. Заявник повідомила, що про розгляд справи судом першої інстанції її не було належним чином повідомлено, що позбавило її права вчасно подати апеляційну скаргу. 
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження посилалась на запровадження в Україні карантину, у зв`язку з чим був зупинений рух громадського транспорту та обмежено пересування громадян до державних органів влади, а оскільки вона перебувала у групі ризику зараження коронавірусною інфекцією, у зв`язку з чим не виходила з дому та не відвідувала громадські місця. 
Також посилалась на введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану, який неодноразово продовжувався та діє по цей час, у зв`язку з чим була призупинена діяльність Чугуївського міського суду Харківської області з 24 лютого 2022 року, що свідчить про те, що позивач була позбавлена можливості брати участь у судових засіданнях. Після відновлення роботи суду позивач лише один раз отримала повідомлення про призначення судового засідання - на 10 травня 2023 року і прибула у судове засідання однак воно не відбулось у зв`язку з відпусткою судді. Позивач написала заяву про розгляд справи за її відсутності, однак про наступне судове засідання її не було повідомлено ані в усному, ані в письмовому вигляді. Також суд не повідомив про відсутність необхідних доказів та необхідність їх подання для задоволення позову. Позивач не володіє технічними засобами, необхідними для відстеження розгляду справи через електронні сервіси, не має мобільного телефону для встановлення додатка «Дія». Отже, лише у квітні 2025 року, звернувшись за професійною правничою допомогою до адвоката, позивач дізналась про існування та зміст судового рішення.
Наведені обставини свідчать про те, що позивач була позбавлена реальної можливості брати участь у судових засіданнях, своєчасно реагувати на процесуальні дії та належно захищати свої права. Без отримання повного тексту заочного рішення, позивач не могла належним чином сформулювати доводи в обґрунтування апеляційної скарги та виконати вимоги ЦПК України щодо належного мотивування апеляційної скарги.
Просила звернути увагу на висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21.
Позиція інших учасників справи
Інші учасники, які беруть участь у справі, не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
У статті 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Аналіз вказаних правових норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
Вищевказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у рішеннях у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 8 листопада 2005 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 23 грудня 2022 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 лютого 
2022 року.
Згідно поштового повідомлення 27 січня 2022 року ОСОБА_1 отримала судову повістку на судове засідання, призначене на 02 лютого 2022 року.
01 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з клопотанням про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.
Згідно з довідкою, складеною секретарем судового засідання Чугуївського міського суду Харківської області, судове засідання 02 лютого 2022 року не відбулось, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, наступне судове засідання призначено на 09 березня 2022 року.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, в Україні з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року введений воєнний стан. Відповідно до Розпорядження Верховного Суду №2/0/9-22 від 08 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області було змінено на територіальну підсудність Глобинського районного суду Полтавської області. Розпорядженням Верховного Суду № 65 від 17 листопада 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області відновлено з 23 листопада 2022 року.
Судове засідання у справі було призначено на 17 лютого 2023 року і позивач була повідомлена на вказану дату, про що свідчить власноруч написана нею того ж числа заява про розгляд справи за її відсутності. Факт написання заяви про подальший розгляд без участі позивача свідчить про її обізнаність про розгляд справи.
В подальшому суд першої інстанції постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду від 11 травня 2023 року, призначив справу до судового розгляду на 11 липня 2023 року, який не відбувся у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді іншого судового провадження, а 15 листопада 2023 року суд першої інстанції постановив оскаржуване судове рішення, повний текст якого складений 24 листопада 2023 року.
Копія вказаного рішення 24 листопада 2023 року була направлена на адресу позивача ОСОБА_1 , зазначену нею як в позовній заяві, так і в заяві про розгляд справи за її відсутності, разомз тим поштове відправлення повернулось на адресу суду, із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-якої іншої адреси або ж відомостей щодо зміни місця проживання матеріали справи не містять.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, оскаржуване рішення надіслано до реєстру для оприлюднення 18 грудня 
2023 року, забезпечено надання загального доступу 19 грудня 2023 року.
Отже, позивач мала здійснювати розумні кроки щодо виконання обов`язків по захисту своїх прав та інтересів в суді протягом розгляду справи за ініційованим нею позовом, про який їй було достовірно відомо, та бути обізнаною про її рух.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 зазначила, що для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є не стільки участь заявника у всіх засіданнях суду, скільки отримання ним повного судового рішення, адже без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, з яких він виходив, ухвалюючи рішення, а отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду відмітила у вказаній постанові, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.
ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 вказала, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.
Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України), не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається).
Як Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові, так і Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 405/4689/19 дійшли висновку, що особою, не повідомленою про розгляд справи» (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або відповідного судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої було відкрито судове провадження.
Щодо доводів касаційного провадження про введення на території України воєнного стану, що є поважною причиною пропуску строку, Верховний Суд зазначає наступне.
Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Позивач таких обставин не вказала. А сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку.
Отже, процесуальна бездіяльність позивача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.
Докази виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою, в матеріалах справи відсутні, як і докази, що свідчили б про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги.
ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», № 17160/06 та № 35548/06, § 34,).
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення від 21 жовтня 2010 року в справі «Дія 97» проти України»).
Аналогічний висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц.
Апеляційний суд обґрунтовано виснував про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки відповідачем не було наведено об`єктивних підстав, які б унеможливили її звернення до суду в межах встановленого строку.
Процесуальний строк апеляційного оскарження, встановлений ЦПК України, забезпечує оперативність цивільного судочинства, є дисциплінуючим фактором регламентації процесуальних дій учасників справи, спрямований на незловживання процесуальними правами.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржене судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 червня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська