КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 756/9556/24

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2341/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П. 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Ліхт Інвест», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Тетяна Вікторівна, ОСОБА_3 , про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Діденка Є.В.,-
встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
ОСОБА_1 просила витребувати із володіння ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 12 серпня 2003 року набула у власність вказану квартиру та у вересні 2003 року з метою забезпечення кредитних зобов`язань передала її у заставу ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» (яке у 2014 році уклало із ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» договір відступлення права вимоги).
У грудні 2015 року постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/2924/15-г договір відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 рокувизнано недійсним та зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія  «Марко Поло» повернути ПАТ «БГ Банк» оригінал кредитного договору№ 92 укладеного з позивачем.
Спірна квартира в подальшому була відчужена у 2016 році на користь ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» та ТОВ «Ліхт Інвест», а у 2017 році на користь ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 зазначає, що на момент неодноразової реєстрації права власності, позивач залишалась єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 . 
Внаслідок недобросовісних дій ТОВ «Факторингова компанія  «Агро Фактор» квартира вибула із володіння позивача, а ТОВ «Ліхт Інвест» та ОСОБА_2 є не добросовісними набувачами.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року названий позов задоволено.
Витребуванона користь  ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2  квартиру  АДРЕСА_3 .
Стягнутоз ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 сплачений судовийзбір за подання позовної заяви у розмірі  15 140 грн 00 коп.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та її представник заперечили щодо задоволення вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог. 
Враховуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г, спірна квартира вибула з власності позивача ОСОБА_1 поза її волею 17 лютого 2016 року внаслідок незаконної реєстрації прав за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор».
ОСОБА_2 могла знати про наявність перешкод щодо придбання спірної квартири, а тому відсутні підстави вважати відповідача добросовісним набувачем.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право власності від 12 серпня 2003 року набула у власність квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 .
Зметою забезпечення кредитних зобов`язань за договором № 92 від 20 травня 2003 року позивач 18вересня 2003 року передала квартиру у заставу ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства».
Між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» та ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» 12 листопада 2014 року укладено договір відступлення права вимоги (за кредитними договорами) та 14 листопада 2014 рокуукладено договір відступлення права вимоги (за договорами іпотеки). Замінено іпотекодержателя спірної квартири. 
05 червня 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло»та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» укладено договір відступлення права вимоги.
14 липня 2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» та ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» укладено договір відступлення права вимоги.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г за позовом ПАТ «БГ Банк» до ТОВ «Марко Поло», треті особи: приватний нотаріус Войнарська І.А., ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», ТОВ «Компанія з управління активами «Домініон - Капітал», ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 року та зобов`язано повернути банку документи, зазначені в акті прийому-передачі документації (в тому числі і документи щодо кредитногодоговору № 92 від 20 травня 2003 року).
17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Михайленко С.А. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор».
25 березня 2016 року між ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» та ТОВ «Ліхт Інвест» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . 
11 квітня 2017 року між ТОВ «Ліхт Інвест» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким згідно з яким відповідач набула право власності на нерухоме майно за ціною 447 470 грн 00 коп.
Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що на момент реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» позивач була законним власником нерухомого майна та іпотекодавцем. 
Після ухвалення постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 року ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» зареєстровано за собою право власності на спірну квартиру. Товариство вчинило дії, спрямовані на вибуття квартири із власності позивача, як іпотекодавця, та на відчуження її подальшому на користь ТОВ «Ліхт Інвест».
Враховуючи неправомірне вибуття з власності позивача квартири АДРЕСА_2 , існують підстави для відновлення її порушеного права шляхом витребування нерухомого майна із власності ОСОБА_2 .
Квартира АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_1 внаслідок недобросовісних дій ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор». ТОВ «Ліхт Інвест» та ОСОБА_2 є недобросовісними набувачами нерухомого майна.
Зач. 1, ч.2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.
Безумовною підставою для задоволення віндикаційного позову власника до добросовісного набувача спірного майна є отримання такого майна добросовісним набувачем безоплатно. Позбавлення добросовісного власника власності (незалежно від оплатності/безоплатності) можливе лише у випадку здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відтак, для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України при вирішенні спору визначальним є питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування ст. 388 ЦК України, також слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 ркоу у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
З`ясування судами ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна необхідно також для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст. 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відтак, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 46.1), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.22), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.50).
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
Власник, з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду
від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18).
Судом встановлено, що після передачі 18 вересня 2003 року ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 у заставуВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства», позивача не було позбавлено права власності на вказане нерухоме майно, вона продовжила ним користуватись та володіти. 
14 листопада 2014 року ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» уклало із ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» договір відступлення права вимоги, а у 2015 році останнє відступило право вимоги на користь ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД».
14 липня 2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» та ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» укладено договір відступлення права вимоги.
Враховуючи, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 року, відтак, подальша реєстрація у 2016 році спірної квартири за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» відбувалась незаконно та поза волею ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 17 лютого 2016 року, тобто через два місяці після винесення постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/2924/15-г, де вказане товариство було залучено до розгляду в якості третьої особи.
За період часу із 17 лютого 2016 року по 11 квітня 2017 року спірна квартира була двічі відчужена: на користь ТОВ «Ліхт Інвест» та ОСОБА_2 .
Дослідивши матеріали справи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає доведеним факт незаконного вибуття з володіння ОСОБА_1 (поза її волею) квартири       АДРЕСА_3 .
Враховуючи, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 року, після укладення якого ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно, відтак, в подальшому ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 у ТОВ «Ліхт Інвест», яке не мало на це повноважень.
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції правильно встановлено наявність правових підстав, визначених ст. 388 ЦК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру   АДРЕСА_3 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири та не може відповідати за допущені порушення інших осіб, колегія суддів відхиляє, оскільки п. 1-3 ч. 1 ст. 388 ЦК України чітко визначено коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати (в тому числі коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом). 
Враховуючи, щоспірна квартира АДРЕСА_2 вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, відтак, вказане посилання апеляційної скарги не знайшло свого підтвердження.
Доводи апеляційної скарги про те, що шляхом державної реєстрації підтверджено факт правомірного набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , колегія суддів оцінює критично, оскільки державна реєстрація виступає лише засобом підтвердження фактів набуттячи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогами до ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 11 квітня 2017 на підставі укладеного року із ТОВ «Ліхт Інвест» договору купівлі-продажу.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року.
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи вищевикладене, звертаючись до суду у липні 2024 року із позовними вимогами до ОСОБА_2 позивачем строк позовної давності не пропущено.
Доводи апеляційної скарги про те, що передача спірної квартири в заставу ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» відбулось за волею позивача, а тому висновок суду першої інстанції про вибуття нерухомого майна із власності ОСОБА_1 поза її волею є помилковим, колегія суддів оцінює критично, оскільки передаючи будь-яке майно у заставу, право власності у особи не припиняється. ОСОБА_1 залишається власником та користувачем майна застави до моменту звернення стягнення на нерухоме майно, у випадку невиконання нею взятих на себе кредитних зобов`язань. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 19 червня 2025 року ухвалено з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає. 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,- 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко