ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 441/2203/24
провадження № 61-11393св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Ганна Степанівна, на рішення Городоцького районного суду Львівської області, в складі судді Ференц О. І., від 16 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., від 06 серпня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та утримання дитини на території України, зобов`язання негайно передати дитину особам, які матимуть право забезпечити повернення дитини до держави постійного проживання - Сполучених Штатів Америки (далі - США).
2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 
2014 року проживає у США, де працює водієм вантажівки.
3. 09 вересня 2021 року сторони уклали шлюб, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, ОСОБА_3 , який з народження автоматично набув громадянство США.
4. Позивач вказує, що 03 травня 2023 року ОСОБА_2 незаконно, без його згоди вивезла сина за межі США, що призвело до порушення його прав, оскільки він втратив зв`язок з сином, і спричиняє йому сильні душевні страждання. 
5.  ОСОБА_2 відмовляється повертати дитину на територію США, у зв`язку з чим він подав заяву до Державного департаменту США за формою Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція 1980 року) про негайне повернення дитини. 
6. Рішення вивезти дитину на територію України прийнято 
ОСОБА_2 одноособово та суперечить інтересам дитини, а масовані ракетні удари, численні терористичні акти та прояви геноциду українського народу не сприяють розвитку особистості дитини та не забезпечують права на дитинство. Крім того, існує серйозний ризик того, що повернення на територію України ставить життя та здоров`я дитини під загрозу, відтак для забезпечення якнайкращих інтересів дитини необхідним є повернення її на територію постійного місця проживання в США.
7. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконним переміщення та утримання на території України малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - США, батьками якого є мати - громадянка України ОСОБА_2 , та батько - громадянин України ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати громадянку України ОСОБА_2 негайно передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступним особам, які матимуть право забезпечити повернення дитини до держави постійного проживання - США: мати позивача - ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ; або хрещений батько дитини - громадянин Німеччини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , або подруга сім`ї позивача, громадянка США - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень
8. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 
від 06 серпня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
9. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував, зокрема такі обставини: 
- позивач своєю поведінкою дав мовчазну згоду на утримування дитини;
- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди та створить для дитини нетерпиму обстановку;
- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.
Суди дійшли висновку, що відповідачка довела існування обставин, за наявності яких суд має право відмовити у повернені дитини до США відповідно до Гаазької конвенції 1980 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Іванова Г. С., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухваливши нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
11. У вересні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Іванова Г. С., подав касаційну скаргу на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року.
12. Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у вересні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
13. Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 757/25106/16, 
від 11 грудня 2019 року у справі № 552/1759/19, від 05 лютого 2020 року 
у справі № 521/16839/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19, 
від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20, від 23 березня 2023 року 
у справі № 344/6604/21, від 18 квітня 2024 року у справі № 718/1867/23, постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі 
№ 6-58цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
15. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктами 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржених судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
16. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій підмінили предмет позову і замість з`ясування законності переміщення чи утримування дитини відповідно до статті 3 Гаазької конвенції 1980 року та дослідження наявності винятків, передбачених статтями 12, 13 та 20 Гаазької конвенції 1980 року, обмежилися питанням про доцільність проживання дитини з матір`ю в Україні з позиції найкращих інтересів дитини.
17. Вказує, що висновки судів про наявність мовчазної згоди батька ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені доказами та суперечать фактичним обставинам справи. 
18. Зазначає, що при розгляді справи не встановлено обставин, які б підтверджували існування серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння фізичної чи психічної шкоди або іншим шляхом створить нестерпну обстановку. Суди помилково послались на мовний бар`єр дитини, процес її адаптації в Україні та емоційну прив`язаність до матері. 
19. Стверджує, що період перебування дитини в Україні під час судового процесу не може бути врахований у строк, необхідний для встановлення факту «приживання у новому середовищі», адже він є наслідком незаконного утримування. 
20. Наголошує, що суди необґрунтовано надали вирішальне значення висновку приватного психолога, який є не висновком експерта у розумінні процесуального закону, а лише письмовим поясненням спеціаліста, що не може мати самостійного доказового значення. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
21. У жовтні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат 
Столяр О. М., подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
22. Відзив мотивований тим, що, відмовляючи в задоволенні позову, суди правильно застосували Гаазьку конвенцію 1980 року, ухваливши законні та обґрунтовані рішення з урахування найкращих інтересів дитини, яка прижилася в Україні.
23. Звертає увагу, що процедуру повернення дитини за Гаазькою конвенцією 1980 року позивач розпочав лише у 2024 році, в той час як матір з дитиною виїхали із США у травні 2023 року. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24. Позивач, який народився в Україні та має посвідку на постійне проживання в США, зокрема з 02 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
25. Батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в штаті Іллінойс, округ Кук, місто Шаумбург США, є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .
26. Згідно з довідкою № 35 про реєстрацію особи громадянином України 
від 28 квітня 2023 року, виданої Генеральним консульством України в Чикаго, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України з 25 лютого 2022 року.
27.  ОСОБА_3 , з 02 березня 2022 року був пацієнтом медичного закладу «Охорона здоров`я дітей» в Іст Стронг Стріт, офіс 6 Вілінг, Іллінойс. Останній прийом 13 березня 2023 року. З 01 серпня 2024 року ОСОБА_3 має медичне страхування.
28. В окружному суді округу Кук перебуває на розгляді справа 
№ 2023D330249 про розірвання шлюбу між сторонами.
29. 28 червня 2024 ОСОБА_1 подав до Державного департаменту США заяву за Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, про викрадення ОСОБА_3 його дружиною ОСОБА_9 03 травня 2023 року, в якій вказав поточне місцезнаходження дитини - АДРЕСА_1 . Зазначив про існування процесу розірвання шлюбу, вказав, що працює гонщиком і не може приїхати в Україну, щоб забрати дитину на батьківщину, але може надати право своїй матері вивезти дитину в США.
30. Згідно з довідкою ОСББ «Авіатор-28» від 07 вересня 2024 року 
ОСОБА_2 проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 , разом з нею проживають 
ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .
31.  ОСОБА_11 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .
32. Згідно з актом від 06 вересня 2024 року обстеження умов проживання відповідачки в АДРЕСА_1 стан квартири відмінний, наявні усі комунікації, зроблений ремонт, кімнати умебльовані, меблі в гарному стані, наявна уся необхідна побутова техніка.
33. Згідно з характеристикою Городоцького закладу дошкільної освіти 
№ 4 «Зернятко» Городоцької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 відвідує заклад з серпня 2024 року, період адаптації пройшов успішно, дитина демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість, сумлінно виконує доручення, дисциплінований, не конфліктний. Хлопчика в садочок приводять мама і бабуся, яка працює вихователем у цьому ж закладі. Дитина із задоволенням приходить в садок. У відносинах з рідними відчуває захищеність та емоційну близькість. Дитина перебуває в психологічно благополучному, емоційно-комфортному середовищі і відчуває себе захищено. Переживань, тривог, страху або пригніченості за дитиною не спостерігається. У поведінці дитини немає ознак того, що в неї є складнощі з адаптацією до умов життя та соціально-культурного середовища. Дитина добре розуміє і розмовляє українською мовою. Існує серйозний ризик того, що повернення дитини в країну, яку вона не знає, заподіє дитині серйозної психологічної і фізичної шкоди, створить для дитини нетерпиму обстановку і переїзд в середовище незнайомих людей, що може призвести до емоційних зрушень, трансформації мотивів дій, порушення рухового та мовного розвитку. Це негативно вплине на стан розвитку дитини і буде становити загрозу психічного стану у даний момент і триватиме протягом життя. Якщо припинити спілкування дитини з матір`ю, як найголовнішою і найпершою близькою людиною, це стане дуже глибокою психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку зокрема.
34. Малолітній ОСОБА_3 з 25 вересня 2024 року має декларацію 
№ 0001-06КА-К010 з лікарем КНП «Городоцький центр первинної 
медико-санітарної допомоги» Городоцької міської ради Львівської області.
35. Згідно з висновком за результатами психологічного дослідження ОСОБА_3 , наданого 14 жовтня 2024 року психологом ОСОБА_12 , дитина має високий ступінь ініціативності з матір`ю, довіряє матері і шукає в ній підтримку у важливих для нього моментах, що є ознакою безпечної прив`язаності. 
Матір забезпечує необхідний рівень фізичної та емоційної підтримки, створила стабільне середовище, яке сприяє формуванню почуття безпеки у дитини. Завдяки цьому ОСОБА_3 демонструє позитивні емоційні та поведінкові реакції, що свідчить про його гармонійний розвиток в умовах, які йому забезпечує мама. Ставлення ОСОБА_3 до матері позитивне, що проявляється у безпечній прив`язаності до неї, проживання з мамою дає відчуття більшої безпеки та підтримки, яка є вкрай важливою для комфортного самовідчуття дитини. Різка зміна умов може призвести до дистресу, що є ризиком виникнення симптомокомплексів у дитини. Особливості психоемоційного стану дитини ОСОБА_3 на момент проведення психодіагностичного дослідження характеризуються доречним емоційним реагуванням у відповідності до різних ситуацій. 
Умови проживання для дитини ОСОБА_3 з боку матері ОСОБА_2 є комфортними та сприяють здоровому розвитку дитини. Згідно рекомендацій психолога необхідно вжити заходи для захисту забезпечення безпеки дитини - уникати ситуацій та змін, які можуть порушити звичний уклад життя дитини та призвести до стресових станів, продовжувати змістовно організовувати дозвілля дитини, забезпечити послідовне і безпечне виховання ОСОБА_3 , обмежити дитину від участі у конфлікті батьків.
36. У висновку психолога ОСОБА_15 від 11 жовтня 2024 року вказано, що у ОСОБА_2 виявлено підвищену тривожність, симптоми депресії, страх за своє майбутнє та майбутнє своєї дитини, що може бути результатом пережитих стресів психо-травмуючих впливів щодо неї зі сторони ОСОБА_1 . 
Зі слів клієнтки у п. ОСОБА_1 спостерігалася агресивна поведінка по відношенню до неї, вона скаржилася на розлади сну та панічні напади, відсутність апетиту, відчуття втоми, негативне сприйняття себе, труднощі з концентрацією уваги, неможливість розслабитися. Турбували думки та спогади про неодноразові обзивання її дуже принизливими словами з використанням ненормативної лексики та погрози, постійний контроль та обмеження щодо політичних та релігійних переконань (примус розмовляти російською мовою та ін.). 
Присутній страх перед ймовірним контактуванням з чоловіком та переживання, що забере дитину. У п. ОСОБА_2 висока мотивація до унормування емоційного стану та захисту себе від можливих подальших випадків домашнього насильства. Психіатричних розладів не виявлено, виявлена помірна депресія та високий рівень тривоги. У п. ОСОБА_2 в результаті домашнього насильства зі сторони свого чоловіка спостерігається значне зниження рівня якості життя, а саме часта втома, фізичний дискомфорт, апатія, депресивні думки.
37. 14 жовтня 2024 року органами поліції України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024142440000141 внесено відомості за фактом погроз фізичною розправою ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 , попередня правова кваліфікація - частина перша статті 129 КК України.
38. Також органами поліції України у Львівській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні від 14 жовтня 2024 року 
№ 12024142440000140 за фактом підробки документів на право проживання ОСОБА_1 в США.
39.  ОСОБА_1 звернувся в окружний суд округу Кук, відділ з питань сімейних відносин, із заявою про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , під час розгляду якої також заявив клопотання про повернення дитини до штату Іллінойс та визнання неправомірним переміщення та утримування дитини відповідно до статей 3 та 15 Гаазької конвенції 1980 року. 
29 жовтня 2024 суд наказав ОСОБА_2 доставити неповнолітню дитину сторін до будівлі суду 12 листопада 2024 року з метою розподілу батьківського часу. Відповідачка мала з`явитися особисто з дитиною або відправити дитину до позивача в США і прийняти участь у слуханні через Zoom.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
40. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
41. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
42. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
43. Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права (стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України»).
44. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 
27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
45. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
46. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
47. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією 1980 року, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.
48. Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
49. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування (частина перша статті 3 Гаазької конвенції 1980 року).
50. Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
51. Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
52. Головний акцент Конвенції полягає в тому, що один з батьків або членів сім`ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дитини. Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.
53. Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
54. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частина друга статті 12 Гаазької конвенції 
1980 року).
55. Відповідно до статті 13 Гаазької конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
56. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому необхідно брати до уваги її думку. 
Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
57. Згідно зі статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
58. Таким чином, у частині другій статті 12, частинах першій, другій 
статті 13 та статті 20 Гаазької конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.
59. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
60. Згідно з висновками ЄСПЛ, сформульованими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» (Sneersone and Kampanella v. Italy) від 12 липня 
2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
61. ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» (Х v. Latvia), заява № 27853/09, рішення 
від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» 
(стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.
62. Стаття 8 Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам 
статті 8 Конвенції 1980 року, а також намірам та меті Конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
63. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша 
статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.
64. У рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska andRodzhers v. Ukraine), заява № 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.
65. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
66. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
67. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
68. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
69. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
70. Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_2 довела обставини, які можуть бути винятковими підставами згідно з приписами Гаазької конвенції 1980 рокудля відмови у негайному примусовому поверненні дитини до США, зокрема:
- позивач своєю поведінкою дав мовчазну згоду на утримування дитини;
- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди та створить для дитини нетерпиму обстановку;
- з моменту переміщення до пред`явлення позову пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.
71. Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено фактичні обставини конкретної справи та надано належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності.
72. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.
73. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримування дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.
74. У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачка разом із сином виїхала із США у травні 2023 року. Однак 
ОСОБА_1 розпочав вчиняти дії, спрямовані на повернення дитини згідно з приписами Гаазької конвенції1980 року, зі спливом значного часу лише 
у 2024 році. Зокрема, звернувся із заявою до Державного департаменту США влітку 2024 року, а до суду в Україні з цим позовом - у вересні 2024 року.
75. При цьому, із вказаних заяв вбачається обізнаність позивача щодо місця знаходження відповідачки з малолітнім сином. 
76. Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_1 після вивезення дитини з США негайних заходів щодо її повернення відповідно до Гаазької конвенції1980 року, суди попередніх інстанцій мали обґрунтовані підстави поставити під сумнів відсутність згоди позивача на утримування матір`ю свого сина ОСОБА_3 .
77. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно врахував положення пункту b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року, який передбачає, що суд має право відмовити у поверненні дитини якщо існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
78. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які вважали реальними ризики того, що повернення до США поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди та не сприятиме забезпеченню найкращих її інтересів.
79. Суди встановили, що в США дитина проживала від народження 
ІНФОРМАЦІЯ_1 до 03 травня 2023 року , тобто менш ніж один рік і три місяці. Вочевидь, дитина в такому віці ще не має стійких соціальних зв`язків поза межами близького родинного кола.
80. Позивач вказує, що працював водієм вантажівки, що передбачало його періодичну відсутність вдома. Більшість часу з сином проводила відповідачка, що об`єктивно посилювало зв`язок сина з матір`ю на цьому етапі життя дитини.
81. Після виїзду з США дитина постійно знаходилася і надалі знаходиться з матір`ю, відвідує дошкільний навчальний заклад, має комфортні умови проживання, забезпечена усім необхідним для розвитку і навчання. 
82. Верховний Суд не має підстав ставити під сумнів чи переоцінювати висновки судів попередніх інстанцій, які дослідили та оцінили надані сторонами докази, згідно з якими малолітній ОСОБА_3 прижився у своєму новому середовищі в Україні, а повернення дитини загрожує заподіянню їй психічної шкоди.
83. Правильним також є висновок судів попередніх інстанцій про те, що зважаючи на вік дитини і його прив`язаність до матері, з якою він проживає постійно від народження, повернення дитини в США без матері, яка наразі не має права на виїзд до США, негативно позначиться на психоемоційному стані дитини.
84. Вказане підтверджують і наявні у справі докази, зокрема, характеристика закладу дошкільної освіти, висновки психологів про наявність високого ризику дистресу у дитини у випадку різкої зміни умов життя, можливості спричинення непоправної психоемоційної травми у разі розриву зв`язку дитини з матір`ю і поміщення його в середовище, незвичне для нього.
85. Висновку психолога, як письмовому доказу, судами надано належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), що не суперечить вимогам процесуального закону.
86. Оскаржені судові рішення обґрунтовані в першу чергу найкращими інтересами дитини, а не інтересами її батьків.
87. Щодо посилань заявника на безпекову ситуацію в України внаслідок повномасштабного військового вторгнення росії, то колегія суддів вважає, що ці доводи не є підставою для задоволення позову про повернення дитини. 
В Україні, незважаючи на війну, проживають мільйони дітей. Місто Городок, де проживає відповідачка з дитиною, розташоване у Львівській області, менш ніж за 60 км від державного кордону України з Польщею. Бойові дії в м. Городок Львівської області у період з 2022 року не велись і не ведуться, евакуація з міста не оголошувалась.
88. Відмова в задоволенні розглядуваного позову ОСОБА_1 не звільняє батьків від обов`язку співпрацювати в інтересах дитини і не створювати перешкод один одному в реалізації батьківських прав.
89. Питання визначення місця проживання дитини та способів участі у вихованні дитини того із батьків хто проживає окремо, у розглядуваній справі судами не вирішувались.
90. Судами, з урахуванням встановлених обставин, правильно застосовано норми міжнародного та національного законодавства, що регулюють спірні правовідносини враховано прецедентну практику ЄСПЛ. Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи судами не допущено.
91. Колегія суддів вважає, що у судових рішеннях наведено конкретні мотиви та аргументація щодо відмови у поверненні дитини з підстав, які не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції 1980 року.
92. З урахуванням встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16, від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 757/25106/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 552/1759/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 521/16839/18, від 17 серпня 2022 року у справі 
№ 613/1185/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20, від 23 березня 2023 року у справі № 344/6604/21, від 18 квітня 2024 року у справі 
№ 718/1867/23, постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, на які заявник посилався у касаційній скарзі. 
93. Доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів та встановлення інших обставин справи, виходять за межі розгляду справи Верховним Судом, як судом касаційної інстанції відповідно до вимог статті 400 ЦПК України. 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
94. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
95. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
96. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для їх скасування.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Ганна Степанівна, залишити без задоволення.
2. Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович