ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1146/26 Справа № 205/13656/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання – Гречишникової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 вересня 2025 року у справі за заявою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Захарової Аліни Олегівни, заінтересовані особи Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування доказів до пред`явлення позову,-

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою, у якій просить витребувати Другої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
У Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради або від іншого територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання ОСОБА_1 , інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем ( АДРЕСА_1 ), станом на дату смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 із додаванням витягу з реєстру територіальної громади про склад сім`ї і родинні зв`язки осіб зареєстрованих за вищевказаною адресою.
В обґрунтування заяви зазначено, що 23 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № DNG0GK00006005. ІНФОРМАЦІЯ_3 позичальник помер і на момент смерті не виконав всіх взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим за вищевказаним кредитним договором залишилась заборгованість у загальному розмірі 124 826,43 доларів США. 26 травня 2020 року банк звернувся з претензією кредитора до Другої павлоградської державної нотаріальної контори, а у відповідь на претензію кредитора, державна нотаріальна контора повідомила, що останнє місце проживання померлого: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим банку належить направити претензію за територіальністю. 15 травня 2023 банк звернувся з претензією кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори, яка листом від 30 травня 2023 року повідомила, що претензію кредитора було долучено до матеріалів спадкової справи № 340/2022, однак враховуючи вимоги ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» інформація про спадкоємців не може бути надана. 10 червня 2025 року банк повторно звернувся з претензією кредитора, листом від 17 червня 2025 року Друга дніпровська державна нотаріальна контора також повідомила, що інформація про спадкоємців не може бути надана. Зазначає, що без інформації про спадкоємців, у тому числі тих, хто проживав за адресою останнього місця реєстрації проживання померлого позичальника банк позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у судовому порядку, адже пред`явлення позову до невідомих осіб не допускається. 
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 вересня 2025 року у задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» , заінтересовані особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування доказів до пред`явлення позову – відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник в заяві зазначав, що докази які просить витребувати Банк не можуть бути надані останнім, оскільки інформація що міститься в спадковій справі є нотаріальною таємницею, яка не може бути розголошена, а тому самостійно отримати такі докази Банк не має можливості. Вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, щоб уникнути порушення прав Банку.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів, місцевий суд виходив з того, що вона не містить обґрунтування того, що докази, які просить витребувати заявник до пред`явлення позову, не містять обґрунтування того, що вони можуть бути втрачені.
Колегія суддів не може погодиться із даним висновком у повному обсязі.
Відповідно до частини 4 статті 84 ЦПК України суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1 - 3 статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Частиною 4статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №367/6751/18-ц (провадження №61-23322св19) викладено наступну правову позицію: "Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим (частина перша статті 116 ЦПК України).
Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Разом з цим, згідно зі статтею 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом".
Таку ж правову позицію щодо вирішення судами питання про забезпечення доказів висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові 11 березня 2020 року у справі №9901/608/19.
Зі змісту заяви АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що заявник просить до подачі позову забезпечити докази шляхом витребування доказів, зокрема, копію спадкової справи, заведеної після смерті  ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також інформації про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем станом на дату смерті померлого  ОСОБА_1 ,. Необхідність забезпечення доказів до подачі позову у такий спосіб АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовує тим, що без інформації про спадкоємців Банк позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у судовому порядку, оскільки  ОСОБА_1 , на момент смерті мав невиконанні кредитні зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк».
Тобто забезпечення доказів - це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18.
Нормами статті 1281 ЦК України визначено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Так, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо.
Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась.
Як вбачається з поданої Банком заяви та документів до неї, АТ КБ «Приватбанк» наразі позбавлений можливості самостійно отримати інформацію про спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_1 та осіб, які були зареєстровані з позичальником на момент його смерті, оскільки ця інформація згідно з законодавством України є обмеженою у доступі, у зв`язку з чим банк не може захистити свої права та інтереси у судовому порядку щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
Згідно з ч. 1ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
У справі, що переглядається було встановлено, що забезпечення доказів шляхом їх витребування до подання позову необхідне для того, щоб захистити порушене право заявника на позов, оскільки пред`явлення позову до мертвої особи не допускається (п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), як і не можливе пред`явлення позову до невідомих осіб (п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) Натомість суд надто формалізовано витлумачив зміст питання, що було передане на його розгляд, вважаючи, що метою звернення заявника є забезпечення доказів у його безпосередній сутності (аби встигнути отримати відповідні докази до настання моменту неможливості їх збирання).
Суд першої інстанції доводи заявника щодо неможливості отримати інформацію про коло спадкоємців в інший спосіб не врахував та помилково відмовив у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк».
Така відмова перешкоджає заявнику зверненню до суду за захистом своїх прав, а тому колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення доказів до пред`явлення позову (п.п. 1, 2, 4, ч. 1 ст. 379 ЦПК України).
Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду заяви по суті.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 379, 381-382 ЦПК України,колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 вересня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “05” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “06” березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: