ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 502/1440/19
провадження № 61-13915св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року 
у складі судді Балана М. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Коновалової В. А., 
Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1. 18 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» (далі - ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна» (далі - ТОВ «Еліксир Україна»), про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів та відшкодування завданої моральної шкоди, який у подальшому неодноразово уточнював.
2. На обґрунтування вимог позову вказував, що наказом Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року було припинено його повноваження із виконання обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
3. Розрахунок із ним не проведено, трудову книжку не видано та всупереч вимог 
статті 44 КЗпП України не виплачено вихідну допомогу у розмірі, не меншому за розмір шестимісячного середнього заробітку.
4. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у справі №761/21008/18, визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року про звільнення 
ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ», поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» з 03 травня 2018 року, стягнуто з ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 114 954,84 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. 
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» та стягнення 
з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць у розмірі 20 315,20 грн без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.
5. Наказом Міністерства Інфраструктури України від 02 січня 2019 року №1-О ОСОБА_1 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження 
від 07 грудня 2018 року ВП № НОМЕР_2 поновлено на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть - Дунайськ».
6. Наказом Міністерства Інфраструктури України від 03 січня 2019 року №2-О виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть - Дунайськ» ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 2 частини першої 
статті 36 КЗпП України.
7. 15 січня 2019 року йому видано трудову книжку.
8. Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у справі 
№ 761/21008/18 скасовано. Таким чином, як зауважував позивач, його слід вважати звільненим з 02 травня 2018 року.
9. Водночас, лише 11 квітня 2019 року позивачеві остаточно було сплачено вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 
115 831,71 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 
за період: з 02 травня 2018 року по 11 квітня 2019 року виплачено не було. 
10. З урахуванням вищезазначеного позивач вказував, що із ним не проведено остаточний розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
11. Зауважував, що всупереч статті 47 КЗпП України трудова книжка видана йому лише 15 січня 2019 року, а розрахунки до моменту звернення до суду із позовом не проведено, що обумовлює його право на звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 травня 2018 року по 31 березня 2021 року, що становить 746 днів, у сумі 739 278,54 грн, без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.
12. Також позивач вважав, що з відповідача на його користь підлягає стягненню компенсація частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 48 407,08 грн.
13. Щодо порушеної перед судом вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди зазначав таке.
14. 14 січня 1982 року він розпочав свою трудову діяльність у ДП «Порт Усть - Дунайськ», стивідором грузового району, де в результаті своєї наполегливої, сумлінної праці очолив це підприємство. Під час своєї трудової діяльності у ДП «Порт Усть - Дунайськ» неодноразово відзначався грамотами, преміями, тощо, проте Наказом Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02 травня 2018 року, його повноваження з виконання обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» було припинено на підставі пункту 5 частини першої 
статті 41 КЗпП України. 
15. Після припинення повноважень розрахунок з ним не проведено, трудову книжку не видано, а також всупереч вимог статті 44 КЗпП України не виплачено йому вихідну допомогу у розмірі, не меншому за шестимісячний середній заробіток, 
у результаті чого він залишився без засобів для існування.
16. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 був змушений неодноразово звертатись до нового керівництва порту та інших державних органів інституцій щодо отримання трудової книжки з метою реалізації свого права на працевлаштування, а також виплати належних йому до сплати коштів. Захист його прав у вищевказаний спосіб принижувало його честь і гідність, призвело до моральних страждань та до погіршення стану здоров`я.
17. Звернувшись до Центру зайнятості із заявою щодо взяття на облік за сприянням у працевлаштуванні, позивач дізнався, що виплати по безробіттю йому належать у мінімальному розмірі без урахування страхового стажу у розмірі 
610,00 грн, водночас у разі сплати усіх сум, належних до виплати при звільненні 
02 травня 2018 року, розмір виплат по безробіттю становив би 15 637,35 грн. 
18. З огляду на вищезазначене ОСОБА_1 вважав наявними підстави для стягнення з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», на його користь, 
в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди розмір матеріального забезпечення на випадок безробіття за період з 02 травня 2018 року по 02 березня 2019 року у розмірі 234 650,25 грн.
19. Водночас, у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, невчасною виплатою вихідної допомоги, компенсації за невикористану чергову відпустку та невиплати середнього заробітку, позивач був позбавлений права заробляти собі на життя працею, а також права на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, був позбавлений можливості виконувати зобов`язання за Договором споживчого кредиту від 12 січня 2018 року. 
20. Більше того вказував, що він був змушений скористатися кредитними послугами банку з метою придбання їжі, сплати комунальних платежів та виконувати вищезазначені кредитні зобов`язання, тобто організовувати своє життя.
21. У результаті запозичення кредитних коштів позивачеві на погашення заборгованості довелось сплатити вже 71 159,73 грн, а відтак вважав наявними підстави для стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 
з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», на його користь, суму погашення заборгованості за кредитом у розмірі 71 159,73 грн.
22. З урахуванням вищезазначеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- стягнути з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на свою користь середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 739 278,54 грн;
- стягнути з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на свою користь компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків її виплати 
у розмірі 48 407,08 грн;
- стягнути з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на свою користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1 124 280,28 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
23. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 
2024 року позов ОСОБА_1  задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 
02 травня 2018 року по 11 квітня 2019 року у розмірі 229 128,08 грн з подальшим утриманням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь держави судовий збір у розмірі 9 205,60 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 9 949,87 грн за вимогу про стягнення моральної шкоди.
24. Задовольняючи позовні вимоги частково, районний суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
25. Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача як роботодавця на користь позивача як працівника підлягає стягненню середній заробіток з моменту звільнення (02 травня 2018 року) по день фактичного розрахунку (11 квітня 2019 року) в календарних днях, оскільки вказані виплати відносяться до компенсації виплат (середнього заробітку) з моменту звільнення по час виплати, у зв`язку із чим загальна кількість днів склала 344 дні, а відтак на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 229 128,08 грн за 344 робочі дні (666,07 х 344). 
26. У зв`язку із вищезазначеним суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
27. Щодо затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку, що в поданому позові відсутні належні докази на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою про видачу трудової книжки або із письмовою заявою про надсилання трудової книжки цінним листом з повідомленням, що, своєю чергою, виключає протиправність дій відповідача щодо затримки видачі трудової книжки.
28. Оскільки районний суд дійшов висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, то, як наслідок, відсутні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
29. Щодо стягнення компенсації частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції не вбачає підстав для стягнення компенсації доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, у зв`язку з чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню.
30. З урахуванням вищезазначеного, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві за рахунок відповідача завданої моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
31. При цьому районний суд відхилив посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого змістом частини першої 
статті 233 КЗпП України.
32. Відтак, оскільки представник відповідача не надав суду належних 
і допустимих доказів, які підтверджують обізнаність позивача про проведення з ним повного розрахунку, суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
33. Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» задоволено частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року змінено, викладено мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
34. Змінюючи мотивувальну частину рішення районного суду, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що останній дійшов загалом правильного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , водночас помилився щодо мотивів задоволення вищевказаної вимоги.
35. Відтак, як зауважив суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, проте помилився щодо мотивів, оскільки на момент звернення до суду із позовом діяли норми матеріального права, які не обмежували позивачів будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
36. При цьому апеляційний суд зауважив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до структури заробітної плати, а відтак звернення до суду із вимогою про його стягнення не обмежується тримісячним строком, визначеними змістом частини першої статті 233 КЗпП України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
37. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у вказаній справі.
38. Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
39. Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
40. У касаційній скарзі ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» просить скасувати оскаржувані судовірішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
41. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 758/9773/15-ц, 
у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року в справі № 446/509/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16, від 10 жовтня 2019 року в справі № 369/10046/18, від 09 квітня 2020 року в справі № 295/4116/18, від 20 травня 2020 року в справі № 750/5365/18, від 02 грудня 2020 року в справі № 751/1198/18, від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19, від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19, від 03 жовтня 2022 року в справі № 204/1724/20, від 22 січня 2025 року в справі № 757/5467/21, від 19 березня 2025 року в справі № 758/3183/23,від 02 липня 2025 року в справі № 761/40652/23, від 20 серпня 2025 року в справі № 185/7126/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
42. Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, звертаючись до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропустив строк на звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, що помилково не було враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні спору.
43. Як зауважує ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ», судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечувалось сторонами спору, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 11 квітня 
2019 року, водночас із позовом останній звернувся до суду лише 18 липня 
2019 року, тобто із пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.
44. Більше того ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» звертає увагу Верховного Суду на помилкове віднесення судами попередніх інстанцій середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати, оскільки такий заробіток має зовсім іншу правову природу ніж винагорода за працю, та за своїм характером є компенсаційною санкцією до роботодавця за несвоєчасний розрахунок із працівником.
45. Вищезазначене, на переконання заявника касаційної скарги, спростовує висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
46. Інших доводів касаційна скарга не містить.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
47. 22 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стрункова Ірина Олександрівна, засобами кур`єрської служби доставки направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ДП «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ», у якому вказала, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
48. Позиція заявника відзива зводиться до того, що спір щодо стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством 
(є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», 
у зв`язку із чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.
49. Відтак, позивач мав всі законні підстави для звернення до суду та строк для того звернення останнім не було пропущено, оскільки підставою для звернення до суду із позовом стало саме порушення відповідачем законодавства про працю, що, своєю чергою, з урахуванням змісту частини другої статті 233 КЗпП України 
у редакції на момент звернення до суду із позовом свідчить про те, що позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
50. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Міністерства інфраструктури України № 16-О від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» (Т.1, а.с.9-13).
51. Відповідно до наказу № 31-О від 02 травня 2018 року припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», звільнивши його 02 травня 2018 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (Т.1, а.с.14).
52. Відповідно до наказу № 328-к від 02 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з 02 травня 2018 року на наказано провести виплати:
- заробітної плати по табелю обліку робочого часу за травень місяць 2018 року;
- невикористану відпустку: за 02 лютого 2017 року - по 02 травня 2018 року 
у кількості 40 к.д.;
- вихідну допомогу у розмірі 6-ти середньомісячних заробітних плат (Т.1, а.с.15).
53. Зі змісту листа ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» 
від 21 червня 2018 року судами встановлено, що ОСОБА_1 працював 
у вищевказаному державному підприємстві на наступних посадах:
- з 14 січня 1982 року по 26 грудня 1983 року - стивідором, старшим змінним диспетчером;
- з 26 лютого 1987 року по 02 вересня 2001 року - головним диспетчером, заступником начальника порту з експлуатації, першим заступником начальника порту;
- з 01 квітня 2003 року по 10 січня 2006 року - заступником начальника порту з експлуатації - директором - директором Дунайської стивідорної компанії;
- з 28 серпня 2009 року по 16 лютого 2010 року - виконуючим обов`язки начальника порту;
- з 17 лютого 2010 року по 12 червня 2013 року - начальником порту;
- з 13 червня 2013 року по 01 лютого 2017 року - директором ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» та звільнений 01 лютого 2017 року у зв`язку із закінченням терміну дії укладеного з ним контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі наказу Міністерства інфраструктури України від 31 січня 2017 року № 6-О;
- з 02 лютого 2017 року по 02 травня 2018 року - виконуючим обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» та з 02 травня 2018 року припинено повноваження з виконання обов`язків ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», звільнивши його відповідно до пункту 5 частини першої 
статті 41 КЗпП України на підставі наказу Міністерства інфраструктури України 
від 02 травня 2018 року № 31-О (Т.1, а.с.17).
54. Зі змісту Акта управління ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» від 02 травня 2018 року судами встановлено, що 02 травня 2018 року 
ОСОБА_1 , виконуючий обов`язки директора, був присутній на роботі. 
О 15:34 годині по електронній пошті з Міністерства інфраструктури України надійшов наказ № 31-О від 02 травня 2018 року, який був зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № 542 від 02 травня 2018 року, та був переданий в.о. директора ОСОБА_1 для резолюції та ознайомлення (Т.1, а.с.63).
55. Відповідно до листа за вих. № 297/01/05-18 від 03 травня 2018 року, направленого начальником відділу кадрів Департаменту державної політики 
в галузі Морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України, ОСОБА_1 встановлено, що наказом № 31-О Міністерством інфраструктури України з отримувачем припинено повноваження з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 02 травня 2018 року (Т.1, 
а.с.64).
56. Наказом № 107 від 22 травня 2018 року утворено комісію з проведення службового розслідування. Комісії у період з 23 травня 2018 року по 22 червня 
2018 року доручено проведення службового розслідування стосовно дати звільнення, видання наказу про звільнення, ознайомлення колишнього в.о. директора порту ОСОБА_1. з наказом про звільнення з посади та проведення розрахунку при звільненні в порядку, встановленому законодавством (Т.1, а.с.25).
57. Зі змісту акта службового розслідування від 11 червня 2018 року встановлено, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 02 травня 
2018 року № 31-О ОСОБА_1 був звільнений з посади в.о. директора порту. 
03 травня 2018 року на підприємство прибув в.о. директора порту ОСОБА_2 
з оригіналом зазначеного наказу, ОСОБА_1 в телефонному режимі та листом з повідомленням був запрошений у відділ кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. На що від нього в телефонному режимі була отримана інформація про знаходження його, на той час, на лікарняному. У зв`язку із вищевказаним виконати пункт 4 зазначеного наказу 03 травня 2018 року відділ кадрів та бухгалтерія не мали змоги, оскільки відповідно до інформації, наданої ОСОБА_1 , він знаходився на лікарняному, а згідно статті 40 звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. Він мав бути звільнений після виходу з лікарняного, датою звільнення була би дата виходу з лікарняного. 22 травня 2018 року підприємством був отриманий листок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , в якому зазначено, що він знаходився на лікарняному з 03 травня 2018 року, тобто лікарняний був відкритий після його звільнення. У зв`язку з цим зазначені листки непрацездатності не були прийняті комісією підприємства по соціальному страхуванню до розгляду та не підлягають оплаті. На підставі вищевказаного, 22 травня 2018 року т.в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_5. було підготовлено проект внутрішнього наказу по підприємству від 22 травня 2018 року, згідно пункту 4 наказу Міністерства інфраструктури щодо звільнення ОСОБА_1 з 02 травня 2018 року та проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю. З метою отримання трудової книжки ОСОБА_1 у відділ кадрів не звертався. На теперішній час остаточний розрахунок нарахувань виплат, які мають бути виплачені ОСОБА_1 при звільненні, не зроблений, у зв`язку із тим, що до бухгалтерії не надано внутрішній наказ підприємства щодо проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю (Т.1, а.с.26).
58. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у справі № 761/6122/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено (Т.1, а.с.102-105).
59. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у справі № 761/21008/18 позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено, визнано неправомірним наказ Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» та скасовано його. Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора 
ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 03 травня 2018 року. Стягнуто з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 954,84 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України та ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь держави судовий збір у розмірі 2 559,58 грн (Т.1, а.с.20-24).
60. Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (Т.2, а.с.109-116).
61. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, залишено без змін (Т.1, а.с.166-170).
62. Відповідно до наказу Державного секретаря Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03 січня 2019 року ОСОБА_1 , в.о. директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», звільнено з роботи з 03 січня 2019 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (Т.1, а.с.72).
63. Відповідно до службової записки від 10 квітня 2019 року, складеної головним бухгалтером ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», встановлено, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 31-О було припинено повноваження ОСОБА_1 02 травня 2018 року відповідно до 
пункту 5 статті 41 КЗпП України (припинення повноважень посадової особи). При звільнені зазначеної підстави передбачається виплата вихідної допомоги 
у розмірі 6 середньомісячних заробітних плат. Для нарахування виплат сум, належних йому при звільненні, повинен бути виданий внутрішній наказ по підприємству, на підставі якого бухгалтерія нараховує ці суми. Згідно наказу по підприємству від 18 липня 2018 року № 328 бухгалтерією були нараховані ОСОБА_1 в липні 2018 року 155 117,20 грн. У липні 2018 року нараховані кошти не були виплачені у зв`язку з арештом всіх рахунків підприємства виконавчою службою у період з 15 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року. З травня 
2018 року головним бухгалтером та юрисконсультом постійно піднімалось питання про розрахунок з ОСОБА_1 , але в.о. директора ОСОБА_2 не давав розпорядження на виплату грошей у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 . 
З 03 грудня 2018 року був знятий арешт з рахунків, але на той час була заборгованість по заробітній платі робітникам підприємства з серпня 2018 року по жовтень 2018 року. Та в.о. директора підприємства дав вказівку погасити зазначену заборгованість з серпня по жовтень 2018 року. У зв`язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства ОСОБА_2 знову не дав вказівку про виплату грошей ОСОБА_1 , оскільки було недостатньо коштів. У січні 2019 року була виплачена ОСОБА_1 компенсація відпустки 15 348,39 грн. У березні 2019 року була виплачена вихідна допомога в розмірі 35 000,00 грн. 10 квітня 2019 року виплачена вихідна допомога в розмірі 30 000,00 грн. До квітня 2019 року буде виплачена остання сума в розмірі 35 483,32 грн (Т.1, а.с.27).
64. Зі змісту довідки від 17 квітня 2019 року, складеної головним бухгалтером 
ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», судами встановлено, що заборгованість перед ОСОБА_1 станом на 17 квітня 2019 року погашена. Остання виплата була зроблена 11 квітня 2019 року у розмірі 35 483,32 грн (Т.1, 
а.с.28).
65. Відповідно до змісту довідки за вих. № 726/01/07-19 від 27 вересня 2019 року станом на 11 квітня 2019 року ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» здійснив у повному обсязі ОСОБА_1 всі виплати розрахунку при звільненні 
в сумі 115 831,71 грн (Т.1, а.с.73).
66. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України № 1-О 
від 02 січня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 03 січня 2019 року. Звільнено ОСОБА_2 , виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 03 січня 2019 року, відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України (Т.1, а.с.30).
67. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України № 2-О 
від 03 січня 2019 року звільнено ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», з роботи 03 січня 2019 року, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Призначено ОСОБА_3 з 04 січня 2019 року виконуючим обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» (Т.1, а.с.31).
68. З наказу про припинення трудового договору (контракту) № 07-к від 03 січня 2019 року, винесеного т.в.о. директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», вбачається, що ОСОБА_1 03 січня 2019 року вивільнено з посади в.о. директора МТП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (Т.1, а.с.32).
69. Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 27 травня 
2019 року по справі № 502/824/19 визнано винним громадянина України 
ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статтею 41 КУпАП, та на підставі статті 22 КУпАП звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням (Т.1, 
а.с.40).
70. Згідно довідки про доходи від 12 червня 2019 року № 27, виданої головним бухгалтером ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з березня 2018 року по квітень 2018 року отримав заробітну плату в розмірі 40 630,39 гривень (Т.1, а.с.42).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
71. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
72. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
73. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
74. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
75. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
76. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що доводи останньої зводяться до незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
77. У справі, що переглядається, задовольняючи вимогу позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, районний суд вказав на дотримання позивачем строків звернення до суду.
78. Апеляційний суд, своєю чергою, змінюючи мотивувальну частину рішення районного суду, зауважив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність пропуску позивачем строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте помилився щодо мотивів, оскільки на момент подачі позову діяли норми матеріального права, які не обмежували будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
79. З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не може погодитись з огляду на таке.
80. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
81. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
82. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен 
у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
83. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена 
статтею 117 КЗпП України відповідальність.
84. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені 
в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
85. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
86. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені 
в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку 
і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними 
у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору 
і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)).
87. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року 
у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що «під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».
88. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції на момент звернення до суду із позовом) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
89. Як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21): «Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою 
статті 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою стані 235 КЗпП України за своїм змістом 
є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію 
з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою 
є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник 
у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним 
з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою 
статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою 
статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.»
90. Відтак, судами попередніх інстанцій встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади (02 травня 2018 року) із останнім не було проведено повний розрахунок при звільненні і лише 11 квітня 2019 року на користь позивача остаточно було сплачено вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 115 831,71 грн.
91. Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку із непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
92. Позовна заява ОСОБА_1 була подана до суду 18 липня 2019 року, тобто через більше ніж три місяці після здійснення сплати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, тоді як строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня повного розрахунку по заробітній платі, що, своєю чергою, помилково не було враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні спору.
93. Підсумовуючи, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як складової заробітної плати та, як наслідок, дійшли помилкового висновку про звернення позивача до суду у передбачений змістом статті 233 КЗпП України строк.
94. Відтак, з урахуванням установлених у справі обставин, а саме того, що повний розрахунок зі ОСОБА_1 здійснено 11 квітня 2019 року, тоді як з позовом до суду він звернувся 18 липня 2019 року, тобто після спливу більш ніж трьох місяців з дня проведення повного розрахунку, за умови, що строк звернення до суду з такою вимогою обмежений трьома місяцями (частина перша статті 233 КЗпП України), суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
95. У зв`язку із вищезазначеним у задоволенні зазначеної вимоги слід було відмовити з підстав пропуску позивачем установленого законом строку звернення до суду, а відтак доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.
96. Водночас колегія суддів зауважує, що доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині стягнутого на користь позивача відшкодування завданої моральної шкоди касаційна скарга не містить, а тому 
у вищевказаній частині судові рішення не переглядаються.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
97. Відповідно до пункту 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, 
а скаргу без задоволення та скасувати судові рішення повністю або частково 
і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
98. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
99. За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
100. Ураховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 травня 
2018 року по 11 квітня 2019 року в сумі 229 128,08 грн, з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів підлягають скасуванню із ухваленням у вищевказаній частині нового судового рішення про відмову 
у задоволенні вищевказаної вимоги у зв`язку із пропуском позивачем строків звернення до суду, передбачених змістом статті 233 КЗпП України.
101. Оскільки касаційна скарга містить виключно доводи щодо пропуску заявником строку на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині судові рішення не переглядалися, а відтак підлягають залишенню без змін.
102. Колегія суддів враховує, що рішенням Конституційного Суду України 
від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 частину першу статті 233 КЗпП України визнано неконституційною в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду з вимогою про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат.
103. Водночас, оскільки на момент звернення до суду діяла попередня редакція вищевказаної норми, остання підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки неконституційною не визнавалась.
Щодо судових витрат
104. Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
105. Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
106. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
107. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
108. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 229 128,08 грн, відповідно слід змінити розподіл судових витрат та стягнути зі ОСОБА_1 на користь ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» витрати зі сплати судового збору, які понесені у зв`язку із розглядом справи у апеляційному суді у розмірі 2 749,53 грн (229 128,08 грн х 1% х 150% х 0,8), та переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 3 666,04 грн (229 128,08 грн х 1% х 200% х 0,8), що загалом становить 6 415,57 грн.
109. Крім того, у зв`язку зі скасуванням судового рішення в частині задоволеної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зміні також підлягає рішення районного суду в частині здійсненого розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть - Дунайськ» задовольнити частково.
2. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення 
з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 травня 2018 року по 11 квітня 2019 року в сумі 229 128,08 грн, 
з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежівскасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищевказаної вимоги.
3. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 рокув частині стягнення з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь держави судового збору у розмірі 9 205,60 грн змінити шляхом зменшення стягнутого з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» на користь держави судового збору до 
6 914,32 грн.
4. В іншій частині рішення Кілійського районного суду Одеської області 
від 19 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року залишити без змін.
5. Стягнути зі  ОСОБА_1  (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» (ЄДРПОУ: 01125206) судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 6 415,57 грн(шість тисяч чотириста п`ятнадцять гривень п`ятдесят сім копійок).
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  Судді:	Є. В. Синельников   О. М. Осіян  Н. Ю. Сакара  В. В. Сердюк  В. В. Шипович