П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026  року м. Київ

Справа № 369/21785/25
Провадження: № 22-ц/824/6046/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Лапченко О. М.,
за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач, ОСОБА_2 , отримав від позивача майно (асік-майнери), що підтверджується квитанціями «Нової пошти» від 30.09.2025 року та перепискою в месенджері Telegram, погодився сплатити визначену грошову суму у розмірі еквівалентної 1000 доларів США, після отримання товару, однак свої зобов`язання не виконав та до теперішнього часу за поставлений товар не розрахувався. 
В ході судового розгляду ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, що обліковуються на всіх його банківських та інших рахунках у фінансових установах України, в межах суми позовних вимог 42 060 грн та судових витрат 1 453,44 грн та накладення заборони на відчуження нерухомого майна, що належить відповідачу, ОСОБА_2 , на праві приватної власності, а саме: частину вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення, площею 157 кв.м., реєстраційний номер 981131251101, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , та квартиру, загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., реєстраційний номер 912897232224, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .
Заява обґрунтована тим, що в провадженні суду перебуває справа за його позовом про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. З огляду на поведінку відповідача, яка свідчить про небажання виконувати взяті на себе зобов`язання (систематичне ухилення від оплати, посилання на нібито блокування криптобіржі, зміна пояснень, перекладання відповідальності на третіх осіб), існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду. Відповідач здійснює діяльність із ремонту комп`ютерної техніки, розрахунки з позивачем проводив у криптовалюті, що може свідчити про відсутність постійних залишків на банківських рахунках та можливість швидкого виведення коштів.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про задоволення його заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України для вжиття заходів забезпечення позову достатнім є наявність обґрунтованого ризику утруднення або неможливості виконання рішення суду, тоді як закон не вимагає доведення факту відчуження майна чи наявності конкретних рахунків із залишками коштів. На його переконання, суд безпідставно поклав на позивача обов`язок довести наявність банківських рахунків відповідача та коштів на них, що суперечить превентивному характеру забезпечення позову.
Також, не погоджується з висновком про неспівмірність заходів забезпечення позову, зазначаючи, що просив лише про тимчасову заборону відчуження майна та арешт коштів у межах суми позову, що не позбавляє відповідача права володіння і користування майном та має охоронний характер. 
Крім того, наголошує на тому, що суд не врахував сукупність обставин, які свідчать про ризик утруднення виконання рішення, зокрема, факт отримання відповідачем майна без оплати, здійснення розрахунків у криптовалюті та ухилення від виконання зобов`язань.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено наявності передбачених статтями 149-150 ЦПК України підстав для застосування відповідних заходів.
Суд зазначив, що сама по собі наявність спору та подання позову не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення, а заявник повинен обґрунтувати існування реальної, а не гіпотетичної загрози утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду. На переконання суду, доводи заяви ґрунтуються переважно на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна або приховування активів.
Крім того, суд виходив із того, що заявником не надано відомостей про конкретні банківські рахунки відповідача та наявність на них грошових коштів, що унеможливлює перевірку співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими вимогами та фактичне виконання ухвали в разі її постановлення.
Також суд дійшов висновку про неспівмірність заявлених заходів забезпечення позову із ціною позову, оскільки накладення арешту та заборони відчуження на належне відповідачу нерухоме майно, вартість якого очевидно перевищує суму заявлених вимог, призвело б до надмірного та невиправданого обмеження його права власності.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів у розмірі 42060 грн.
За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 81 ЦПКУкраїни).
Колегія суддівзвертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд першої інстанції не встановив наявність прямого зв`язку між запропонованими позивачем заходами забезпечення позову і предметом позову, не звернув уваги на існування реальної загрозипревентивного виведення коштів з рахунків та відчуження відповідачем належного йому майна, що матиме наслідком суттєве погіршення фінансового стану та платоспроможності останнього, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Разом з тим, ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).
Верховний Суд неодноразово наголошував (у т.ч. в постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20, від 21.12.2020 у справі №910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Як вже зазначено вище, ціна позову становить 42 060 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Співмірність передбачає недопущення надмірного втручання у майнові права відповідача та застосування лише тих заходів, які є необхідними й достатніми для гарантування можливого виконання судового рішення.
Одночасне накладення арешту як на грошові кошти, так і на нерухоме майно відповідача, кожен із яких сам по собі здатний забезпечити виконання рішення суду, фактично призводить до подвійного забезпечення позовних вимог, що не відповідає принципу співмірності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2025 року у справі № 905/448/22.
Враховуючи розмір заявлених вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неспівмірність накладення арешту на об`єкти нерухомого майна відповідача, вартість яких є очевидно значно більшою за суму позову. За таких обставин застосування такого заходу призвело б до непропорційного обмеження права власності відповідача.
Водночас висновки суду першої інстанції в частині відмови у накладенні арешту на грошові кошти відповідача не можна визнати достатньо обґрунтованими. 
Арешт грошових коштів у межах суми позову є заходом, який безпосередньо співвідноситься з предметом спору, не створює надмірного втручання у права відповідача та відповідає принципу співмірності. Відмова у застосуванні такого заходу не містить належного мотивування з огляду на ціну позову та характер спірних правовідносин.
З огляду на викладене, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду та принцип співмірності заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у накладенні арешту на грошові кошти відповідача та постановити в цій частині нову ухвалу про задоволення заяви шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позову. В іншій частині ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року в частині відмови в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на грошові кошти скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви в цій частині.
Накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що обліковуються на всіх його банківських та інших рахунках у фінансових установах України, в межах суми позовних вимог 42 060 грн.
Стягувач:  ОСОБА_1 ,  АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 
Боржник:  ОСОБА_2 ,  АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 
Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.
Строк пред`явлення до виконання три роки.
В решті ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура