КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 761/33653/23 
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3981/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Самойлік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Київської міської ради - Глущенка Антона Володимировича на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року (суддя Анохін А.М.) про залишення без розгляду позовної заяви Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, 
встановив:

у вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва, в особі Київської міської ради, у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом скасування реєстраційного запису, внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 15/7194, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 за ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005;
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва, в особі Київської міської ради у володінні і розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 37 кв.м та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до інформації, отриманої від Комунального підприємства КМР «КМБТІ», встановлено, що згідно з даними реєстрових книг за ОСОБА_1 проведена державна реєстрація права власності за реєстровим номером 15/7194 на об`єкт нерухомого майна, а саме: гараж № НОМЕР_1 , орієнтованою площею 37 кв.м, що розташований за адресою: 

АДРЕСА_1 . Підставою внесення даного реєстраційного запису є довідка ГБК «Киянівський» № 31 від 2 вересня 1993 року. Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, жодних рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки під будівництво ОСОБА_1 чи іншим фізичним або юридичним особам у власність чи користування, не приймалось.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 7 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
19 серпня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Шарко Д.Р. подано клопотання про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (Закону № 4292-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 390 ЦК України, у якій визначено, що суд поставляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, згідно п. 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Також, внесено відповідні зміни до ч. 4 ст. 177 ЦПК України.
Представник відповідача зазначала, що відповідач відкрито, правомірно та добросовісно користувався спірним гаражем з 1976 року і є членом відповідного гаражного кооперативу, відтак позивач має внести на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму в розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, і долучити вказані документи до матеріалів справи. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року клопотання задоволено, позовну заяву залишено без руху, а ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду.
У поданій апеляційній скарзі представник КМР - Глущенко А.В. просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник позивача зазначає, що в даному випадку спірна земельна ділянка не вибула з володіння територіальної громади в розумінні втрати контролю чи передачі іншій особі, а відтак відсутні підстави для застосування механізму віндикації у даних правовідносинах. Таким чином, заявлені позовні вимоги належать до негаторних, оскільки позивач вимагає не повернення речі з чужого володіння, а усунення протиправного стану, 

який заважає повноцінному здійсненню ним права розпорядження/користування.
Представник позивача вважає, що механізм захисту прав територіальної громади шляхом знесення зазначеного об`єкта самочинного будівництва не призведе до непропорційності втручання у права відповідача, оскільки захист землі, яка на праві власності належить територіальній громаді міста Києва, створення належних умов для реалізації прав громадян і забезпечення населенню доступу до землі, превалюють над індивідуальними правами окремих осіб.
Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на норми Закону № 4292-ІХ, фактично застосував їх за аналогією до ситуації, яка не є тотожною, а саме: до позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не до витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шарко Д.Р. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на свої доводи, викладенні у клопотанні про залишення позовної заяви без руху. 
Третя особа Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення до його електронного кабінету, свого представника у судове засідання не направило, клопотання про його перенесення на подало, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника третьої особи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача - Глущенка А.В., який апеляційну скаргу підтримав, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шарко Д.Р., які заперечували проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції в ухвалі від 28 серпня 2025 року послався на те, Законом України № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року, який набув чинності 09 квітня 2025 року, було внесено зміни, зокрема, до статей 261, 388, 390 і 391 ЦК України."
Так, відповідно до ч. 2 ст. 391 ЦК України, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Згідно ч. 5 ст. 390 ЦК України, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №4292-ІХ передбачено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом».
Також суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до чинної ч. 4 ст. 177 ЦПК України, у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Суд першої інстанції вважав, оскільки вказаний закон має зворотну силу, а провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України), судом може бути застосована лише та процесуальна норма, яка є чинною на момент проведення тієї чи іншої процесуальної дії та/або прийняття процесуального рішення, тому прийшов до висновку, що позовна заява вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України не відповідає.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції зобов`язав позивача у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали, надати до суду експертно-грошову оцінку майна; в разі збільшення вартості спірного майна, відповідно до експертно-грошової оцінки, доплатити розмір судового збору відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» (ст.4), документ, підтверджуючий доплату судового збору, надати до суду; внести на депозитний рахунок суду за реквізитами, визначеними на сайті Шевченківського районного суду м. Києва, грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, надати суду документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду зазначених грошових коштів.
Згідно довідки про доставку електронного документу, копія ухвали доставлена до електронного кабінету Київської міської ради 12 вересня 2025 року.
17 вересня 2025 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява представника Київської міської ради Глущенка А. про усунення недоліків, у якій представник позивача посилався на неможливість застосування норм Закону №4292-ІХ до правовідносин сторін у даній справі, оскільки позивачем не заявлені вимоги про 

витребування майна у добросовісного набувача, а заявлений негаторний позов про усунення перешкод власнику у здійсненні права власності на земельну ділянку, шляхом скасування незаконного рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення цього права, знесення об`єкта нерухомості та приведення земельної ділянки у стан, придатний для використання.
Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений судом строк не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 28 серпня 2025 року, тому провадження відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, а відтак позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 8 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Частинами 3 та 4 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Київська міська рада звернулася із даним позовом до суду у вересні 2023 року, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 7 квітня 2025 року. При цьому суддя дійшов висновку, що позовна заява відповідає вимогам статей 175 та 177 ЦПК України.
9 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною 5, а статтю 391 ЦК доповнено частиною 2, зміст яких викладено вище.
Також зазначеним Законом було доповнено абзацом 2 частину 4 статті 177 ЦПК України, який передбачає, що у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Зазначена редакція частини 4 статті 177 ЦПК України набула чинності 9 квітня 2025 року, тобто після подачі позовної заяви та відкриття провадження у даній справі.
Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Застосовуючи положення ч. 4 ст. 177 ЦПК України у редакції Закону № 4292-ІХ, суд першої інстанції послався на Прикінцеві та перехідні положення до Закону № 4292-ІХ, якими передбачено зворотну дію в часі положень цього Закону в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна.
Однак, пунктом 2 розділу ІІ Закону № 4292-ІХ передбачено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого 

здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Законом № 4292-ІХ не передбачено зворотну дію в часі положень ч. 4 ст. 177 ЦПК України та послався на положення процесуального закону, які не підлягають застосуванню у даній справі.
Предметом позову у даній справі є вимоги Київської міської ради про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва, у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису про державну реєстрацію права власності відповідача на гараж, зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва, повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна з приведенням її у придатний для використання стан на підставі статті 391 ЦК України (у редакції на час звернення до суду з позовом).
Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 523/14914/24 дійшов висновку, «що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача».
Колегія суддів зазначає, що позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.
Стаття 391 ЦК України, у редакції на час звернення до суду з даним позовом, передбачала, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 570/2575/20. 
Відповідно до частини 2 статті 391 ЦК України, в редакції Закону № 4292-ІХ, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Відтак за змістом частини 2 статті 391 Цивільного кодексу України, в редакції Закону № 4292-ІХ, негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності.
Отже, захист права власності на нерухоме майно, яке було відчужене органом державної влади або місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, здійснюється шляхом витребування такого майна.
У позовній заяві позивач зазначав, що спірна земельна ділянка не вибула з володіння територіальної громади в розумінні втрати контролю чи передачі іншій особі, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі спірної земельної ділянки ні відповідачу, ні іншим фізичним чи юридичним особам, та не зазначав, що спірне майно було відчужене органом місцевого самоврядування, у результаті якого відповідач став набувачем спірного майна, не посилався на вказані обставини і відповідач, а відтак висновки суду першої інстанції про наявність підстав для застосування положень частини 2 статті 391 ЦК України до правовідносин сторін у даній справі є безпідставними.
Також суд першої інстанції не врахував, що позивач наполягав, що позов є негаторним, що виключає можливість застосування статті 388 ЦК України, тому суд зобов`язаний здійснювати розгляд справи у межах заявлених позовних вимог відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК країни.
У разі встановлення під час судового розгляду наявності підстав для застосування положень частини 2 статті 391 ЦК України та частини 5 статті 390 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні позову, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Такі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 та від 01 грудня 2025 року в справі № 354/419/25. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що застосування судом першої інстанції до позову Київської міської ради у даній справі положень частини 4 статті 177 ЦПК України, є помилковим, а відтак суд не мав правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК

України.
Згідно статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду постановлена з порушенням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до положень статті 141 ЦПК України колегія суддів не здійснює розподіл судових витрат учасників справи.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

апеляційну скаргу представника Київської міської ради - Глущенка Антона Володимировича задовольнити.
Ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року скасувати, цивільну справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан направити до Шевченківського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук