КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5546/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №754/8725/25

26 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галась І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання не чинити перешкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання не чинити перешкоди.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є батьком та законним опікуном тяжкохворого повнолітнього сина ОСОБА_3 , 2001 року народження, який має статус інваліда ІА групи безстроково (згідно довідки МСЕК).
Відповідно до рішення Деснянського районного суду від 20 травня 2024 року по справі №754/17089/23, ОСОБА_3 було визнано недієздатним, опікунами було призначено батька - ОСОБА_1 та його матір - ОСОБА_2 .
Син  ОСОБА_3 на даний час проживає разом з матір?ю ОСОБА_2 .
Позивач зазначав, що оскільки він є так само опікуном їх сина, як і  ОСОБА_2 , то він має право на виконання обов`язків опікуна в повному обсязі, включаючи спілкування, піклування, лікування, реабілітацію та відвідування сина за місцем реєстрації (проживання).
Проте, він не може реалізувати свої права батька та опікуна, оскільки відповідач ОСОБА_2 чинить йому штучні перешкоди у виконанні його прав та обов`язків. Так, зокрема, не повідомляє його про місце знаходження їх сина  ОСОБА_3 , ігнорує його дзвінки, смс та повідомлення через застосунки Вайбер, Телеграм. Не пускає його до квартири, де проживає його син, принципово не відчиняє вхідні двері під час його візитів до сина. Підбурює знайомих та своїх рідних на здійснення протизаконних дій: погроз, образ та наклепів (відповідні заяви подані до Національної поліції України та Органу опіки та піклування). Відповідач на чисельні роз`яснення з боку Органу опіки та піклування не реагує, продовжує ігнорувати рішення суду щодо визнання його опікуном. Він зацікавлений у тому, щоб виконувати свої обов`язки опікуна, реалізувати свої батьківські обов`язки, більше того, він має значний досвід та навички з надання допомоги синові.
З урахуванням викладених обставин, позивач   ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у виконанні його обов`язків батька та опікуна щодо ОСОБА_3 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод у виконанні обов`язків батька та опікуна щодо недієздатного сина ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у виконанні ним обов`язків опікуна та батька щодо ОСОБА_3 ;
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилались в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що він не можеповномірно виконувати обов`язки та реалізувати свої права як опікуна та батька, оскільки інший опікун ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у реалізації його прав та виконанні ним обов`язків, так зокрема, свідомо не повідомляє його про місце знаходження ОСОБА_3 , внаслідок чого він змушений регулярно звертатись до приймальних відділень стаціорнарних лікувальних закладів, що спеціалізуються на лікуванні осіб психоневрологічного профіля (КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія»», КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги», тощо), щомісячно направляти офіційні запити, як до керівництва цих установ, так і до органу опіки та піклування; умисно вчиняє одноосібні дії щодо їх спільного сина/підопічного, без погодження з іншим опікуном (з ним), а саме: здійснює дії, що суперечать інтересам ОСОБА_3 , з метою запровадження його на довічне утримання в чоловічий психоневрологічний інтернат; умисно не допускає його до сина в квартирі, де на законних підставах проживає його син, внаслідок чого, він не має змоги надавати сину соціальні послуги з догляду та реабілітаційні, послуги з масажу; свідомо перешкоджає йому  здійснювати надскладні дороговартісні операції з протезування та імплантації сина (участь в яких сама брати не хоче, тож фінансування здійснюється повністю за його рахунок) декілька призначених візитів до лікаря зривались внаслідок умисних дій з боку відповідачки щодо ігнорування дзвідків, повідомлень та невідчинення дверей місця проживання сина.
На неодноразові заходи впливу відповідач не реагує, продовжує ігнорувати рішення суду щодо визнання його опікуном. Хоча він зацікавлений у тому, щоб виконувати свої обов`язки опікуна, більше того, він має можливість надати більшу допомогу сину, ніж відповідач
А отримання ним державної допомоги на догляд за недієздатною особою відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» підтверджує, що держава визнає його особою, яка фактично здійснює догляд, і це свідчить про наявність умов для виконання ним опікунських функцій, а не про обмеження таких прав. В даному випадку мова йде про державу, а не про реальне виконання функцій опікуна, на яке він має право, і в чому його обмежує відповідач.
При цьому, відповідач в судовому засіданні особисто підтвердила, що не пускає позивача до сина, а отже створює перешкоди у виконанні ним функцій опікуна. В своє виправдання відповідач заявила, що він нібито має бажання вселитись до неї в квартиру, що не відповідає дійсності, є спотвореним твердженням та наклепом, жодної вимоги щодо вселення до даного приміщення він не висловлював ні до відповідача, ні до органу опіки та піклування.
Суд першої інстанції також не врахував позицію третьої сторони у справі, а саме -Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, яка не заперечувала проти позовних вимог та просила задовольнити дані вимоги.
Відтак, на переконання сторони позивача, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 264 ЦПК України не дослідив, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яка правова норма підлягає застосуванню.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.
22 лютого 2026 року позивач через підсистему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду письмові пояснення у справі, в яких просить суд прийняти та долучити до матеріалів цивільної справи № 754/8725/25 додаткові пояснення та письмові докази, що їх обґрунтовують; врахувати викладені факти при наданні оцінки діям відповідача під час розгляду апеляційної скарги; задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, усунувши перешкоди у здійсненні ним опікунських та батьківських обов`язків.
У додаткових поясненнях зазначає, що після ухвалення рішення судом першої інстанції вдповідачка не лише не припинила протиправні дії, а й посилила створення штучних перешкод, що призводить до порушення інтересів їх спільного сина - ОСОБА_3 . Оцінюючи дії відповідача в сукупності, позивач вважає, що в діях відповідачки вбачається системне зловживання правами опікуна.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року відмовлено у долученні до матеріалів справи нових письмових доказів.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив скаргу задвольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задволення його позову.
Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи: Органу опіки та піклування Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідослені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом РАЦС Тростянецького районного управління юстиції Сумської області 14 серпня 2001 року, серії  НОМЕР_1 .
ОСОБА_3  є інвалідом з дитинства ІА групи безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду Медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0993888.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року у справі №754/17089/23  ОСОБА_3 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, призначивши опікунами його батьків -  ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Після розірвання шлюбу між сторонами син ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю  ОСОБА_2. 
Згідно з ордером на жиле приміщення №019098 від 17.12.2018року, виданим  ОСОБА_2, вона проживає з членами своєї сім`ї - ОСОБА_3 ,  ОСОБА_8 - у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою про склад сім`ї та актом обстеження від 09.04.2024 року,  ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за цією ж адресою.
Відповідно до листа ГУНП у м. Києві від 03.04.2025 року №128443-2025, за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 щодо нібито перешкод у здійсненні опіки ознак кримінального правопорушення не встановлено, подія до ЄРДР не вносилася.
Відповідно до звернення  ОСОБА_1 від 15.08.2024 року  №100/06/6110 до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання соціальної послуги - медіація, фахівцями центру 20.08.2024  року встановлено контакт засобом телефонного зв`язку з  ОСОБА_2, запропоновано соціальну послугу медіація, на що отримали згоду та 21.08.2024 року було здійснено візити за адресою: АДРЕСА_2  та складено акт оцінки потреб сім`ї-особи. 
Інформаційним листом Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб від 01.10.2024 року № 100/06/25-1341 повідомлено, що в ході проведення соціальної послуги посередництво (медіація), кожна сторона висловила бажання піклуватися та утримувати спільну дитину з інвалідністю ІА групи. Але стадія ескалації конфлікту та особливості спілкування сторін між собою, не дозволяють досягти домовленостей сторонами. Отже, виходячи з того, що на даній стадії конфлікту існує висока ескалація, соціальна послуга посередництво (медіація) не є ефективною для сторін.
Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Голосіївської в місті Києві державної адміністрації від 30.09.2024 року №100/06-7135 про направлення на навчання фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі,  ОСОБА_1 направлено на навчання до Київського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Виконавчого органу Київської міської ради та, відповідно до довідки від 06.11.2024  року №02/0749, ОСОБА_1 пройшов навчання/склав іспит.
Згідно з довідкою КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 04.07.2024 року №061/32-1706, батько  ОСОБА_1 регулярно відвідує сина під час стаціонарного лікування, що свідчить про його участь у догляді за підопічним. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що     ОСОБА_1 отримує державну допомогу на догляд за недієздатною особою, що ним не заперечується, та свідчить про фактичне виконання ним функцій опікуна та підтверджує наявність у нього реальної можливості здійснювати опіку.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання не чинити перешкоди, суд першої інстанції вказав на те, що отримання позивачем державної допомоги на догляд за недієздатною особою відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» підтверджує, що держава визнає його особою, яка фактично здійснює догляд, і це свідчить про наявність умов для виконання ним опікунських функцій, а не про обмеження таких прав.
Проживання підопічного разом із матір`ю - співопікуном у житлі, на яке видано ордер на її ім`я, є реалізацією законного житлового права сім`ї та не може вважатися перешкодою іншому опікуну у виконанні ним своїх обов`язків. Таке проживання узгоджується з вимогами ст. 67 ЦК України і не порушує прав позивача, як співопікуна.
Органи поліції не встановили порушень, соціальні служби підтвердили лише конфлікт у спілкуванні, який не має юридичних ознак перешкоджання.
Батько бере участь у догляді, отримує соціальну допомогу на цю мету, отже, має можливість здійснювати свої опікунські обов`язки.
Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами факту перешкоджання з боку відповідачки.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року відповідає. 
Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій - п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №336/5652/18 зазначив, що відповідно до ч.1 ст.67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Статтею 249 СК України визначено, що опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти.
Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.
Опікун, піклувальник має право вимагати повернення дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.
Опікун, піклувальник не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками та іншими родичами, за винятком випадків, коли таке спілкування суперечить інтересам дитини.
Цивільні права та обов`язки опікуна, піклувальника встановлюються Цивільним кодексом України.
Підстави для виникнення права на оплату послуг опікуна та піклувальника, її розмір і порядок виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Розділом 4 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 № 34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 р. за № 387/3680 визначено права та обов`язки опікунів і піклувальників.
Дії опікунівта піклувальників можуть бути оскаржені будь-якою собою, утому числі,і підопічною, в органи опіки та піклування за місцем проживання підопічного.
Рішення органів опіки і піклування про призначення або звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені зацікавленимиособами чи опротестовані прокурором у встановленому законом порядку.
Контроль за діяльністю опікунів іпіклувальників здійснюється органами опіки та піклування із залученням громадськості шляхом планових відвідувань осіб, які перебувають під опікою (піклуванням).
Періодичність відвідувань установлюється окремим графіком, але не рідше,ніж раз на рік, крім першої перевірки, яка проводиться через три місяці після встановлення опіки і піклування.
При потребі розгляд результатів перевірок виноситься на засідання опікунської ради для вжиття відповідних заходів.
Про результати перевірки складається акт у двох примірниках, один зяких зберігається в органах опіки та піклування і є підставою для оцінки діяльності опікунів піклувальників, другий - в опікуна (піклувальника).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
В справі, що переглядається, позивачем не надано і матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем дій відповідача, як опікуна  ОСОБА_3 , в органи опіки та піклування за місцем проживання підопічного. 
Рішення органів опіки і піклування, прийняте за результатами розгляду скарги  ОСОБА_1 , про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, як іншого опікуна, та/або підопічного матеріали справи не містять і позивачем не надано.
Будь яких інших доказів, з яких можливо було б достеменно встановити факт перешкоджання відповідачем позивачу у виконанні ним свої обовязків опікуна, матеріали справи не містять і  ОСОБА_1 , не надано. 
Навпаки з наданих сторонами доказів вбачається, що батько  ОСОБА_1 регулярно відвідує сина під час стаціонарного лікування, що свідчить про його участь у догляді за підопічним.
Відповідно до звернення  ОСОБА_1  15.08.2024 №100/06/6110 до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання соціальної послуги - медіація, фахівцями центру 20.08.2024 року встановлено контакт засобом телефонного зв`язку з  другим опікуном ОСОБА_2, запропоновано соціальну послугу медіація, на що отримали згоду та 21.08.2024 року було здійснено візити за адресою: АДРЕСА_2  та складено акт оцінки потреб сім`ї-особи. 
Інформаційним листом Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб від 01.10.2024 року № 100/06/25-1341 повідомлено, що в ході проведення соціальної послуги посередництво (медіація), кожна сторона висловила бажання піклуватися та утримувати спільну дитину з інвалідністю ІА групи.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. 
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті. 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження  № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження  № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження  №14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження  №14-317цс19) та інші).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Встановивши, що позивач не довів факт чинення відповідачем перешкод  ОСОБА_1 у виконанні обов`язків батька та опікуна щодо ОСОБА_3 , суд першої істанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не допускає позивача до сина в квартирі, де на законних підставах проживає його син, внаслідок чого, позивач не має змоги надавати сину соціальні послуги з догляду та реабілітаційні послуги з масажу; перешкоджає здійснювати надскладні дороговартісні операції з протезування та імплантації сина (участь в яких сама брати не хоче, тож фінансування здійснюється повністю за рахунок позивача), декілька призначених візитів до лікаря зривались внаслідок умисних дій з боку відповідача, щодо ігнорування дзвідків, повідомлень та невідчинення дверей квартир за місцем проживання сина, колегія суддів відхиляє оскільки позивачем не доведено, що відповідачка вчиняла умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на перешкоджання виконання позивачем обов`язків опікуна та ухилялася від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу сину сторін. Відтак, суд першої інстанції, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції також не врахував позицію третьої сторони у справі, а саме - Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, яка не заперечувала проти позовних вимог та просила задовольнити дані вимоги, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову третьою особою, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову будь яким учасником справи, а й законні підстави для задоволення позову (подібні висновки висловені в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені позивач    ем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: