Справа № 202/13419/24
Провадження № 2/202/1329/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого - судді Мариніна О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Пєшкічевої А.Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, без надання іншого житла,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, без надання іншого житла, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м): 84.1, житлова площа (кв.м): 40.1, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 0,0990 гектара, Кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:04:116:0008. Як зазначає позивач, у січні 2019 року, на підставі домовленості, в усній формі, позивачем та відповідачем, було погоджено про тимчасове вселення (без реєстрації) в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на праві приватної власності, на строк який не може перевищувати 36 місяців (3 роки) з дати тимчасового вселення, тобто з 07 січня 2019 року по 07 січня 2022 року (включно). Відповідач був чоловіком доньки позивача - ОСОБА_3 . Позивач звертає увагу на те, що відповідно до норм чинного законодавства відповідач не є членом родини позивача, оскільки шлюб між донькою позивача та відповідачем рішенням суду було розірвано. З січня 2022 року позивач неодноразово, в тому числі з письмовою вимогою, звертався до відповідача з вимогою про не чинити перешкод у користуванні власністю та виселитись із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що відповідач не будучи зареєстрованим в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує проживати у вказаному домоволодінні та відмовляється добровільно виселитись. 
Відповідач надав відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. Свої доводи звів до того, що позивач не надав доказів вчинення відповідачем дій, які унеможливлюють чи ускладнюють його користування та розпорядження житловим будинком, не зазначив належних обставин в обґрунтування правових підстав для виселення відповідача. Вважає, що він не є таким, що самоправно вселився у жиле приміщення, оскільки перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , яка є донькою позивача, а припинення сімейних відносин з останньою не позбавляє права користування займаним приміщенням. Наголошує на тому, що він здійснює самостійне утримання спірного будинку, сплачує витрати на його утримання, проводить ремонтні роботи тощо. У будинку перебувають лише належні йому речі, меблі та побутова техніка, а позивач не надає докази, що останній виконує свій обов`язок, передбаченими положеннями ЦК України. Відповідач наголосив на тому, що він вселився у спірний будинок як член сім`ї власника, і не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення. Вказав на те, що вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування спірним будинком не відповідають пропорційності переслідуваній легітимній меті у відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зазначив, що грошові кошти, за який був придбаний спірний будинок разом з земельною ділянкою, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , належать саме йому, оскільки у Позивача відсутній був належний рівень доходів, який дозволив би придбати будинок за ціною 1167645 та земельну ділянку 156501 грн.
Позивач надав відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів відповідача, вказавши, що ним були надані лежані докази пред`явлення вимог про виселення в позасудовому порядку, котрі не були взяті до уваги відповідачем. Вважає, що відповідач перебуває у відповідному житловому приміщенні незаконно, а виселення не призведе до наслідків відсутності житла у відповідача, оскільки останній має місце постійно проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м): 84.1, житлова площа (кв.м): 40.1, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 0,0990 гектара, Кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:04:116:0008. погребу під літ. А{1}-1; літ. 3,3' - літніх кухонь; літ. Л - убиральні; літ. Ф - душу; № 1-10. І - споруди, що розташовано адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 0,0990 гектара, Кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:04:116:0008, що підтверджується відповідними копіями Договору купівлі-продажу домоволодіння, який зареєстрований в Реєстрі за №1172, та Договору купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований в Реєстрі за №1174, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності., Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідач перебував у зареєстровану шлюбі з донькою позивача, у зв`язку із чим за згодою власника вселився у належний йому будинок.
Рішенням суду у справі № 206/3390/22 від 19 січня 2023 року шлюб між відповідачем та донькою позивача розірвано.
З січня 2022 року позивач неодноразово, в тому числі з письмовою вимогою, звертався до відповідача з вимогою про не чинити перешкод у користуванні власністю та виселитись із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 09 травня 2024 року, позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про: у строк який не перевищує 30 календарних днів з дати (дня) отримання цієї вимоги, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом виселення із житлового приміщення ОСОБА_2 , яке входить до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого с ОСОБА_1 ..
Підтвердженням направлення та отримання вказаної вимоги є опис вкладеного до цінного листа від 09 травня 2024 року, накладна АТ "Укрпошта" № 4905300412863 від 09 травня 2024 року та копія письмового повідомлення АТ "Укрпошта" № 1853-C-2024061010112-В від 12.06.2024 року про факт вручення поштового відправлення № 4905300412863 від 09 травня 2024 року, адресату – відповідачу 17 травня 2024 року.
Факт усної домовленості сторін про строк тимчасового вселення не був підтверджений належними доказами зі сторони позивача, але й не оспорювався зі сторони відповідача.
Приписами ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) сформулювала висновок про те, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.
Статтею 156 ЖК України, встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Суд критично ставиться до доводів відповідача стосовно того, що він не є таким, що самоправно вселився у жиле приміщення, оскільки перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , яка є донькою позивача, а припинення сімейних відносин з останньою не позбавляє права користування займаним приміщенням, оскільки на вимогу власника відповідач добровільно не звільнив житлове приміщення, чим чинить перешкоди позивачу у вільному розпорядженню своїм майном.
Власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення. 
Так, Верховний Суд України у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 757/7180/15-ц вказав, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом.
Постановою Верховного суду у складі колегії Касаційного цивільного суду України у справі № 357/7940/16-ц, зазначено, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника.
Зважаючи викладене, встановивши обставини справи, проаналізувавши наведені сторонами доводи та надані докази, суд приходить до висновку, що втручання у право відповідача передбачене законом, необхідне в демократичному суспільстві, здійснюється для охорони та захисту прав і свобод власника домоволодіння, тому вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, без надання іншого житла підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 354, 430 ЦПК України, суд,-  
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити повністю.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року.  
Суддя        О.  В.  Маринін