Номер провадження: 22-ц/813/1960/26 
Справа № 522/23074/24
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.
Короткий зміст позовних вимог.
До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію у розмірі 104424,97 грн., які надаються за адресою: АДРЕСА_1 , за період з грудня 2009 року по вересень 2024 року.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
19 лютого 2025 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому він просить суд застосувати строк позовної давності у період з грудня 2009 року по березень 2017 р. З 06.02.2017 по 14.04.2021 ОСОБА_1 не мав права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та не міг фактично користуватись тепловою енергію у вказаний період, оскільки державним реєстратором було прийнято рішення від 06 лютого 2017 року №33732541 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 128 кв. м, житловою площею 54,6 кв.м за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», а тому представник відповідача просить суд відмовити у стягненні заборгованості за вказаний період.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2025 року позовну заяву КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію – задоволено частково. Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за теплову енергію у розмірі 86457 гривень 75 копійок. Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплопостачання міста Одеси» суму судового збору у розмірі 2506 гривень 88 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що:
1) судом першої інстанції неправильно застосовано положення про позовну давність;
2) суд першої інстанції визнав факт втрати права власності, але безпідставно обмежив період відсутності відповідальності лише до 24.04.2018 р., попри наявні докази, що реєстраційне рішення було оскаржене, але фактичне поновлення права власності відбулося лише 14.04.2021. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», виключним підтвердженням права власності є запис у Державному реєстрі, а не будь-який судовий акт. Отже, до внесення такого запису особа не є власником і не несе обов`язків, пов`язаних з утриманням або оплатою комунальних послуг.
Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 01 квітня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя Комлева О.С. перебувала у відпустці з 13 квітня по 17 квітня 2026 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що КП «Теплопостачання міста Одеси» є постачальником теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відповіді із Державного реєстру речових прав на нерухове майно ОСОБА_1 є власником нерухомого майна (квартири), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (іпотека).
Для обліку наданих послуг з постачання теплової енергії на опалення та гарячої води за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
У постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі №761/43664/18 вказано, що частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Згідно з статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.
Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі).
Індивідуальний договір вважається укладений зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Текст такого договору було розміщено 04.10.2021 року на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси» www.teplo.od.ua.
Таким чином, типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів.
Відповідно до п. 1 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач). Цей договір укладається сторонами з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України.
Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з:
- плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;
- плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Адже, позивач не може самостійно припинити надавати послуги відповідачу з теплопостачання з тієї причини, що відключення квартири відповідача від системи теплопостачання неможливе без проникнення в саму квартиру.
Вказана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів КГС від 21 квітня 2020 року у справі № 910/7968/19.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. ст. 68, 162 ЖК України та п.5 ст.45 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», затв. Постановою КМ України від 21.08.2019 р. №830, споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором.
Згідно з п. 13 Правил Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідач належним чином не виконує свої обов`язки шляхом оплати за постачання теплової енергії, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість
Відповідно до Реєстру нарахувань та сплат розмір заборгованості відповідача за період з грудня 2009 року по вересень 2024 р. включно становить 104424,97 грн.
Щодо доводів представника відповідача про відмову у стягненні заборгованості за період 02.02.2017по 16.04.2021, то суд першої інстанції правильно вказав таке.
02 лютого 2017 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» - Кравець Олександр Володимирович (надалі- Відповідач), на підставі повідомлення, серії та номер:732123 виданого 15.04.2014 року ТОВ «Кей-Колект» та іпотечного договору, серії та номер 4489 від 30.10.2006 року зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 128 кв.м, житловою площею 54,6 кв.м, за ТОВ «Кей-Колект», код ЄДРПОУ 37825968, вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 06.02.2017 р.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2018 року у справі №522/10160/17 позов ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської філії державного підприємства „Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень” Кравця Олександра Володимировича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю „КЕЙ-КОЛЕКТ”, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора – задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав нерухоме майно Одеської філії державного підприємства „Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень” – Кравець Олександра Володимировича від 06 лютого 2017 року № 33732541 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 128 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю „Кей-Колект”, яке набрало законної сили 24.04.2018 р.
Суд частково погодився із доводами сторони відповідача, та вважає, що підстави щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за поставлену теплову енергію відсутні за період з 02.02.2017 по 24.04.2018, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2018 року у справі №522/10160/17, яким скасовано рішення державного реєстратора прав нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець Олександра Володимировича від 06 лютого 2017 року, набрало законної сили 24.04.2018 р.
Саме у вказаний період з 02 лютого 2017 року по 24 квітня 2018 року нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 , вибула із володіння ОСОБА_1 , а тому обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги відсутній.
Таким чином, підсумовуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за період: з 02 лютого .2017 року по 24 квітня 2018 року, у сумі 17?967,22 грн. (розрахунок виглядає наступним чином: 2435,07 грн. (27 календарні дні лютого 2017 р.) + 1877,17 грн. + 735,97 грн. + 2553,99 грн. + 2991,98 грн. + 3174,90 грн. + 3788,23 грн., + 409,91 (24 календарні дні квітня 2018 р.)

Щодо застосування позовної давності, то суд першої інстанції виходив з того, що, зокрема, позовна давність повинна відраховуватися з року, що передують 12.03.2020 року, а тому, враховуючи те, що до позовів про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги застосовується загальна позовна давність терміном у три роки, позовна давність у даному конкретному випадку повинна відраховуватися з 13.03.2017 року.
Однак з Реєстру нарахувань та сплат вбачається, що відповідач здійснював оплати за надані послуги, зокрема: в березні 2017 року, в жовтні 2017 року, з січня по квітень 2021 року, в грудні 2021 року, в грудні 2022 року, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу.
Таким чином, строк перебігу позовної давності перервався та відповідно розпочинався заново, а тому правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції про переривання позовної давності погодитись не можна з огляду на таке.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15).
Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем житлово-комунальних послуг та утримання паркінгу і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону № 1875-IV). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону № 2189-VIII).
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону № 1875-IV). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону № 2189-VIII).
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19).
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, що узгоджується зі змістом указаної постанови Великої Палати Верховного Суду.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).
Також апеляційний суд зазначає, що Законом № 540-ІХ внесено зміни до пункту розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та передбачено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі Постанова № 211).
Отже, строк сплати заборгованості, якої настав з 02 квітня 2017 року, враховуючи запровадження з 12 березня 2020 року на всій території України карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та продовження на строк дії карантину строків, визначених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Проте, указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи обставини даної цивільної справи, колегія суддів зазначає, що період, за який можна проводити розрахунку заборгованості із застосованою позовною давністю, становить з 02 квітня 2017 року по 01 вересня 2024 року.
Водночас, колегія суддів враховує висновки суду першої інстанції, що з 02 лютого 2017 року по 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 не був власником майна, а тому стягнення заборгованості має проводитись за період з 24 квітня 2018 по 01 вересня 2024 року та становить 64 991 гривень 89 копійок.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Таким чином, моментом повернення майна власнику ОСОБА_1 його права власності у даному випадку є набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2018 року у справі №522/10160/17, тобто 24 квітня 2018 року.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому є підстави для зміни оскаржуваного рішення в частині розміру заборгованості зі сплати за комунальні послуги.

Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовну заяву задоволення тільки щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок самочинного будівництва.
З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги задоволено на 62,24%, а тому необхідно:
1) стягнути з ОСОБА_1 на користь КП Теплопостачання міста Одеси суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1888 гривень;
2) стягнути з КП Теплопостачання міста Одеси на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 928,32 гривні
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої заборгованості з 86 457 гривень 75 копійок до 64 991 гривень 89 копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеси (адреса: м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, ЄДРПОУ – 34674102) суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1888 гривень.
Стягнути з Комунального підприємства Теплопостачання міста Одеси (адреса: м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, ЄДРПОУ – 34674102) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 928,32 гривні.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       О.С. Комлева

С.М. Сегеда