Справа № 577/6558/25 
Номер провадження 22-ц/816/1894/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 квітня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів Собини О.І., Щербаченко М.В., 
з участю секретаря судового засідання Овчаренко М.В., 
у присутності: 
представника відповідача – Домбровського Сергія Івановича (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2026 року (суддя Галян С.В.), ухвалене у м. Конотоп, повне рішення виготовлене 20 лютого 2026 року січня 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
05 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, яку обґрунтовувала такими обставинами.
Вона працювала на посаді оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів служби роботи станцій регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним з підрозділів акціонерного товариства «Українська залізниця» 14 років 4 місяці 20 днів. 10 квітня 2025 року вона звільнилася у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України. У порушення вимог статті 116 КЗпП України відповідач не провів з нею остаточний розрахунок в день її звільнення, оскільки не виплатив кошти, гарантовані колективним договором, укладеним між адміністрацією регіональної філії «Південно-Західна залізниця» та профспілковою організацією Південно-Західної залізниці, який діє по теперішній час і закріплює соціальні гарантії та пільги, зокрема і для тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. 
Зазначала, що при звільнення мала право на виплати, які визначені трудовим законодавством та колективним договором (пункти 3.10, 3.14, 8.23), та входять до структури заробітної плати, а саме:
одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію (пункт 8.23 ) у розмірі 38 481,99 грн, що становить три середньомісячні заробітки позивача; 
матеріальну допомогу на оздоровлення (пункт 3.10) за 2023 рік у сумі 16 104 грн та за 2024 рік у сумі 18 168 грн, що разом складає 34 272 грн; 
грошову винагороду до ювілею (60 років) (пункт 3.14) у розмірі посадового окладу, що становить 6845 грн. 
Вказує, що кожного року подавала відповідні заяви на виплату допомоги на оздоровлення, але роботодавець ні до звільнення, ні в день звільнення не виплатив такої матеріальної допомоги. При цьому відсутність коштів або необхідність прийняття окремого рішення керівництва не звільняє роботодавця від обов`язку своєчасно провести розрахунок із працівником.
Посилаючись на положення статті 117 КЗпП України доводить наявність підстав для стягнення з товариства середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 93 895,47 грн, за період із 11 квітня 2025 року по 10 жовтня 2025 року.
Окремо звернулася до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду з позовом. Вказала, що причиною пропуску строку звернення до суду стало її добросовісне очікування на проведення роботодавцем розрахунку з нею. Після звільнення керівництво АТ «Укрзалізниця» запевнило її та пообіцяло про якнайшвидшу виплату належних їй коштів після прийняття відповідного рішення, тому вона, розуміючи, що в країні скрутна ситуація, іде війна, вирішила зачекати на виплати. 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 38 481,99 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 роки в сумі 34 272 грн; грошову винагороду з нагоди ювілею (60) років в сумі 6845 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62 439,84 грн; судовий збір в розмірі 1420,38 грн, а всього 143459,21 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд установив, що на момент звільнення позивачка мала право на ряд виплат, передбачених як законодавством, так і колективним договором, який є обов`язковим для сторін трудових відносин. Виходячи з аналізу положень КЗпП України та Закону України «Про колективні договори і угоди», суд дійшов висновку, що передбачені колективним договором виплати (одноразова допомога при виході на пенсію, допомога на оздоровлення, інші заохочувальні виплати) є складовою належних працівникові сум, які підлягають виплаті при звільненні.
Оцінюючи доводи відповідача щодо призупинення виплат у зв`язку з воєнним станом, суд виходив із принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі та встановив, що рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення таких виплат було прийнято до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а отже не може ґрунтуватися на його положеннях. Крім того, суд урахував правову позицію Верховного Суду, якою відповідне рішення про призупинення виплат визнано незаконним. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про безпідставність невиплати позивачу передбачених колективним договором сум.
Також встановлено порушення відповідачем обов`язку провести повний розрахунок у день звільнення, що відповідно до статей 116-117 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд виходив із принципу пропорційності та обмеження шестимісячним строком, дійшовши висновку про обґрунтованість нарахування середнього заробітку за відповідний період.
Окремо досліджено питання дотримання строків звернення до суду та встановлено їх пропуск, однак судом визнано причини такого пропуску поважними з огляду на об`єктивні обставини, пов`язані з воєнним станом, незначний строк прострочення та необхідність забезпечення ефективного доступу до правосуддя. У зв`язку з цим строк звернення було поновлено.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, АТ «Укрзалізниця» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; стягнути з позивачки на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Зазначає, що місцевий суд не застосував статті 1, 11 та пункт 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» та не звернув уваги на той факт, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, є тимчасовим заходом, оскільки у працівників зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму воєнного стану, або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Укрзалізниця».
Пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, який визнано незаконним та скасовано судом у справі № 211/7338/23 не діє, оскільки втратив чинність на підставі пункту 9 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року і з 01 липня 2024 року товариством не застосовувався. Цим же рішенням правління, починаючи з 01 липня 2024 року, зупинено дію окремих положень колективних договорів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому немає правових підстав для стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у зв`язку із зупиненням положень колективного договору на цей час.
Виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше у зв`язку з виходом на пенсію зупинено з 01 квітня 2025 року на виконання протокольного рішення № Ц-1-1.5-25/47-25 від 28 березня 2025 року.
Відповідач не відмовляв позивачці у виплаті матеріальних допомог відповідно до колективного договору, не порушував її права на ці виплати, лише відтермінував їх реалізацію. Виходячи із послідовності зазначених графіків, позивачці обов`язково буде сплачено одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію. Суд першої інстанції не дослідив наданих відповідачем рішень про призупинення спірних виплат, передбачених колективним договором, що було здійснено не лише на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а і на підставі інших рішень.
Вважає, що матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога при виході на пенсію не належать до обов`язкових виплат належних працівникові до виплати у день звільнення, оскільки ці виплати не входять до структури заробітної плати, не залежать від виконаної роботи та її результатів.
Виплата матеріальної допомоги при виході на пенсію та на оздоровлення була призупинена не з вини АТ «Укрзалізниця», а зумовлена обставинами непереборної сили, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім того, суд першої інстанції, безпідставно визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду, вказавши про триваючий у країні режим воєнного стану, необхідність доступу до правосуддя та незначний за тривалістю строк пропуску. ОСОБА_1 в день звільнення 10 квітня 2025 року було вручено повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, отже з цього дня вона чітко розуміла, що її права порушено саме з дня звільнення і підтверджує це заявляючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме з моменту звільнення. Проте, ОСОБА_1 було прийнято самостійне рішення не звертатися до суду та очікувати своєї черги на виплату, через що і було пропущено тримісячний строк звернення до суду, який для неї закінчився 10 липня 2025 року, а позов подано аж 30 жовтня 2025 року. Зазначене є самостійною підставою для відмови у позові, не зважаючи на його обґрунтованість.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Правом на відзив на апеляційну скаргу позивачка не скористалася.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Наказом від 01 квітня 2025 року № 150/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10 квітня 2025 року звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП України. Цим наказом постановлено компенсувати за невикористані 31 день відпустки: в тому числі 7 днів за період 18 лютого 2022 року – 31 грудня 2023 року; 1 день за період 01 січня 2024 року – 17 лютого 2024 року; 18 днів за період 18 лютого 2024 року – 17 лютого 2025 року; 5 днів за період 18 лютого 2025 року – 10 квітня 2025 року, а саме:
за вислугу років за період 18 лютого 2022 року – 17 лютого 2023 року – 4 дні;
за вислугу років за період 18 лютого 2023 року – 17 лютого 2024 року – 4 дні;
за вислугу років за період 18 лютого 2024 року – 17 лютого 2025 року – 4 дні;
щорічна відпустка за період 18 лютого 2024 року – 17 лютого 2025 року – 14 днів;
за вислугу років за період 18 лютого 2025 року – 10 квітня 2025 року – 1 день;
щорічна відпустка за період 18 лютого 2025 року – 10 квітня 2025 року – 3 дні;
за особливий характер праці за період 18 лютого 2025 року – 10 квітня 2025 року – 1 день.
Із виплатою, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків (стаж роботи у галузі складає 14 років 4 місяці 20 днів), передбаченої змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2025 роки пункт 8.23.
Виплатити шість прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік, за 2024 рік передбачені пункт 3.10 із змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с. 12).
У день звільнення ОСОБА_1 перераховано на зарплатну картку 7782,87 грн та 8407,65 грн – лікарняний за рахунок ПФУ (а.с. 13).
Відповідно до довідки виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Піденно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» середньоденна заробітна плата за січень-лютий 2025 року становить 476,64 грн (а.с. 73).
У 2001 році на конференції трудового колективу між Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» та Дорожнім комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників був укладений колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2025 роки зі змінами і доповненнями (а.с. 14-27).
Пунктом 3.10 визначено, що працівникам філії, які безпосередньо попрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.
Згідно з пунктом 3.14 працівникам залізниці з нагоди ювілею (50, 60 та 70 років) та (або) досягнення пенсійного віку (в т.ч. на пільгових умовах), виплачувати грошову винагороду в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). 
За пунктом 8.23 при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колдоговору (з 15 травня 2007 року), цю допомогу надавати в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті, зокрема, від 10 до 15 років – три середньомісячних заробітки.
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
21 червня 2023 року та 03 квітня 2024 року ОСОБА_1 подавала заяви про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення згідно з Колективним договором (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
Згідно з витягом із протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2022 року, згідно з підпунктами 13.1, 13.2 пункту 13 вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті; нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити в хронологічному порядку, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
Відповідно до витягу із протоколу Ц-85/44 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17 липня 2023 року вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
Відповідно до витягу із протоколу Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року вирішено здійснити виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14 березня 2022 року (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
Згідно з витягом із протоколу Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року вирішено зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, починаючи з 01 липня 2024 року (зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Вбачається, що право на отримання позивачем матеріальних допомог та їх розмір відповідач не оспорює. Однак товариство вважає, що мало право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин (до 13 вересня 2025 року), було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Відповідач посилався на те, що виплата спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором була призупинена на підставі підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Судом першої інстанції правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Також при оцінці зазначених доводів апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції установив, що постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. 
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
В апеляційній скарзі відповідач також посилався на те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що призупинення виплати матеріальних допомог при виході на пенсію та на оздоровлення відбулось виключно на підставі рішення правління від 14 березня 2022 року, але відповідач в суді першої інстанції посилався і на інші рішення, яким місцевий суд за твердженням апелянта не надав правової оцінки.
До відзиву на позов відповідач до суду першої інстанції, крім копії протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31, надав копію протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану», яким передбачено:
- на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, починаючи з 01 липня 2024 року зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (підпункт 1.1);
- підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01 липня 2024 року (пункт 9).
Зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і лише починаючи з 01 липня 2024 року. При цьому цим рішенням роботодавця не передбачено зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.23 Колективного договору, відповідачем суду не надано.
Лист заступника директора регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 04 квітня 2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 адресований керівникам регіональних філій, філій АТ (а.с. 30) про призупинення, починаючи з 01 квітня 2025 року до окремого рішення керівництва, виплати матеріальних допомог залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також за сумлінну працю на залізничному транспорті, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такий лист не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Указаний лист на відміну від рішень від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 та від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не є рішенням правління АТ «Укрзалізниця», містить посилання на те, що таке призупинення здійснюється на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28 березня 2025 року № Ц-1-1.5-25/47-25.
Натомість рішення роботодавця, яке передбачено статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» має ухвалювати виконавчий орган АТ «Укрзалізниця», яким відповідно до пункту 89 Статуту АТ «Укрзалізниця» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2025 року № 615) є не штаб товариства з ефективності, а правління, яке є колегіальним виконавчим органом і здійснює управління поточною діяльністю товариства.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд резюмує, що оскільки підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 211/7338/23, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не містить положень про зупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 8.23 Колективного договору, відповідач допустив порушення прав позивачки і безпідставно відтермінував на невизначений строку виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку з виходом на пенсію.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, визначена пунктом 3.10 Колективного договору зупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т, починаючи з 01 липня 2024 року, тому на виплату матеріальної допомоги за 2023 рік та на виплату за 2024 рік за заявою позивачки від 03 квітня 2024 року, тобто за період до його прийняття, указане рішення роботодавця не поширюється.
Отже, суд першої інстанції правильно вважав порушеним право позивачки на виплату одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку з виходом на пенсію, грошової винагороди з нагоди ювілею (60 років) в розмірі посадового окладу, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023, 2024 роки.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежність спірних сум матеріальної допомоги до обов`язкових виплат, що підлягають виплаті працівникові в день звільнення
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Із викладених підстав апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги про те, що матеріальна допомога на оздоровлення та при виході на пенсію не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення право на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Відповідач, заперечуючи порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України, посилається на відсутність вини та наявність форс-мажорних обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року.
Водночас відповідно до статті 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає за наявності вини роботодавця, а обов`язок доведення її відсутності покладається саме на нього.
Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 зводиться до того, що належним доказом форс-мажору є виключно сертифікат, виданий у порядку статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», причому такі обставини мають індивідуальний характер і підлягають доведенню щодо конкретного зобов`язання.
Наданий відповідачем лист торгово-промислової палати не є таким сертифікатом і не підтверджує неможливість виконання обов`язку саме у спірних правовідносинах, а відтак не є належним доказом відсутності вини.
Отже вказаний лист не є достатнім та належним доказом на підтвердження настання обставин непереборної сили на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача.
Щодо пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Вказана правова норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого у статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, визначених статтею 233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила суд поновити строк для звернення до суду.
Початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивачка набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум, що відбулося шляхом вручення повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (письмового документа, у якому детально зазначено вказані суми). Отже, саме дата вручення позивачці зазначеного документа, а саме 10 квітня 2025 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Колегія суддів наголошує, що визначення моменту вручення вказаного повідомлення, як початку перебігу строку у цій справі, відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.
Таким чином, тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про стягнення належних при звільнення сум сплинув 10 липня 2025 року, а тому позовна заява, яка була подана поштою 4 листопада 2025 року, була подана з пропуском строку звернення до суду на 118 днів. 
Основною і єдиною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом позивачка називає своє очікуванням проведення роботодавцем остаточного розрахунку, оскільки після звільнення керівництво запевнило у здійсненні найближчим часом виплати належних їй коштів, у зв`язку з чим вона утрималася від своєчасного звернення до суду.
Вказана обставина не може вважатися такою, що пов`язана з істотними труднощами та об`єктивно перешкоджала чи робила неможливим своєчасне звернення до суду. Крім того, оцінюючи поважність причин пропуску строку, колегія суддів враховує і тривалість пропущеного строку, який сягнув майже чотирьох місяців і не може вважатися не значним.
Помилковим колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення строку звернення до суду з метою забезпечення ефективного доступу до правосуддя.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність у застосуванні норм щодо дотримання строків звернення до суду. Це означає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування єдиних критеріїв оцінки поважності пропуску визначених законодавством строків.
Тому колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для поновлення строку на звернення до суду із вказаним позовом.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги сторони позивача
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки суду щодо судових витрат
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 133 ЦПК України).
Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
За змістом пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16). Тому у цій справі лише позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має оплачуватися судовим збором.
Згідно із частинами 1, 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 цієї статті становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно із частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 3028 грн.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Зважаючи на ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, витрати, пов`язані із оплатою судового збору при зверненні до суду з позовом, покладаються на позивача, а на користь відповідача із позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн (3028 грн х 0,4 х 150% х 0,8). 
Керуючись статтями 367-369, 374-376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2026 року скасувати.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 1453,44 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена «15» квітня 2026 року.

Головуючий         Д.В. Сізов 

Судді         О.І. Собина

М.В. Щербаченко