ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 р. 	Справа № 440/3439/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький, м. Полтава, повний текст складено 07.11.25 по справі № 440/3439/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі по тексту – перший відповідач, Відділ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_3 , другий відповідач), в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та його Першого відділу щодо неприйняття рішення за заявою позивача про продовження (надання) відстрочки; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняти рішення про продовження (надання) ОСОБА_1 відстрочки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості про надану відстрочку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправний характер бездіяльності відповідачів, яка полягає у ненаданні відповіді на заяву ОСОБА_1 про продовження відстрочки від 28.01.2025 на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такої, що призвела до обмеження права позивача на відстрочку та створює загрозу необґрунтованого призову на військову службу.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 по справі № 440/3439/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.01.2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.01.2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).
Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин по справі, порушення норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року у справі № 440/3439/25 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання прийняти рішення про надання відстрочки і внесення відомостей до реєстру, та в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_5 прийняти рішення за заявою та прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості про надану ОСОБА_1 відстрочку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у прямому зобов`язанні, помилково виходив з того, що повноваження комісії при РТЦК є дискреційними, так як норма пункту 13 частини 1 статті 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі – Закон № 3543-XII) є імперативною та чітко встановлює, що за наявності визначених нею умов, особа «не підлягає призову».
Отже, враховуючи те, що 28.01.2025 ОСОБА_1 надав вичерпний та беззаперечний пакет документів, який підтверджував кожну юридичну складову його права на відстрочку (інвалідність матері, відсутність інших осіб, зобов`язаних її утримувати, волевиявлення матері), право позивача на відстрочку доведене матеріалами справи, а тому у відповідачів існував лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки – ухвалити рішення про надання відстрочки.
Більше того, просив врахувати, що відповідачі вже визнавали право ОСОБА_1 на відстрочку раніше, надавши її до 07.02.2025. 
Другий відповідач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти викладених у ній доводів, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Зауважив, що комісією з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації було вчасно розглянуто заяву ОСОБА_1 та 12.02.2025 йому надано відстрочку, про що зазначено у протоколі № 36. 
Твердження про ненадання відповіді на адвокатські запити від 18.02.2025 та 21.02.2025 вважав також безпідставними, адже адвокатський запит надійшов до ІНФОРМАЦІЯ_5 24.02.2025 та належним чином зареєстрований за вх. № С-33, а вже 03.03.2025 було направлено відповідь засобами АТ «Укрпошта» простою кореспонденцією на адресу, зазначену у адвокатському запиті та на електронну пошту.
Повідомив, що позивач має право на відстрочку та отримав відстрочку від призову під час мобілізації, тому не підлягає призову під час мобілізації, але він припустився порушення військового обліку, оскільки не пройшов медичний огляд до 05.06.2024 з метою визначення придатності до військової служби. Останній раз гр. ОСОБА_1 проходив військово-лікарську комісію 08.06.2018 та відповідно до протоколу № 4 визнаний обмежено – придатним до військової служби.
Системою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» було сформовано гр. ОСОБА_1 повістку № 4245615. Однак, позивач, будучи обмежено придатним, у встановлений термін до 05.06.2025 не пройшов військово-лікарську комісію для визначення ступеню придатності до військової служби, тим самим під час особливого періоду порушив вимоги частини 1 статті 22 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” та Закон № 4235-IX.
Позивач надав до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому зауважив, що раніше вже отримував відстрочку у законний спосіб, що підтверджує його правовий статус. Необхідність звернення до суду та витрачання часу і коштів виникла виключно через те, що при продовженні відстрочки ТЦК припинив діяти у межах норм та строків.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з відомостями з Електронного кабінету призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Резерв +" перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 (Гадяч), категорія обліку - військовозобов`язаний, дата уточнення даних 29.11.2024, при цьому наявна відмітка про те, що дані уточнено вчасно.
28.10.2024 за № 9/4/6611 першим відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 видана довідка про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (…які мають батьків з інвалідністю І чи ІІ групи…) на строк до 09 листопада 2024 року.
Згідно з даними з Електронного кабінету призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Резерв +" ОСОБА_1 відстрочку продовжено до 07.02.2025, зазначений тип відстрочки: п. 13 ч. 1 ст. 23.
28.01.2025 ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку на ім`я голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву від 28 січня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у якій просив розглянути заяву та оформити йому в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
До цієї заяви позивачем додано: 1) копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; 2) копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 ; 3) копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; 4) копію Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові; 5) копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 .; 6) копію довідки до акту огляду МСЕК ОСОБА_2 ; 7) копію довідки лікарсько-консультативної комісії ЦПМСД; 8) копію Свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ; 9) копію тимчасового посвідчення замість військового квитка; 10) копію довідки про склад сім`ї від 17.09.2024; 11) копію довідки форми 5 про перебування старшого солдата ОСОБА_4 на військовій службі; 12) копію заяви ОСОБА_5 керівникові ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно додатку 15 до Порядку 13) копію довідки від 28.10.2024 № 9/4/6671 про відстрочку до 09.11.2024; 14) копію даних з Електронного кабінету "Резерв +", що підтверджується описом вкладень до цінного листа від 28.01.2025.
Однак, рішення Комісії про надання або відмову у наданні відстрочки за результатами розгляду заяви 28.01.2025 та документів про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" ОСОБА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 або його відділу за місцем перебування на військовому обліку не отримав.
Позивач, вважаючи, що бездіяльність відповідачів призвела до ситуації, коли позивач не може реалізувати своє законне право на відстрочку, що створює правову невизначеність та загрозу необґрунтованого призову, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 та Відділу щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.01.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання вимог пункту 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 (далі – Порядок № 560), а саме про прийняте та оформлене протоколом рішення про надання, відмову у наданні або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та інформування ОСОБА_1 про прийняте комісією рішення щодо розгляду його заяви від 28.01.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим допущено протиправну бездіяльність.
Водночас, з огляду на те, що ані ІНФОРМАЦІЯ_3 , ані Відділом не було прийняте оформлене протоколом рішення про надання, відмову у наданні або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та не проінформовано ОСОБА_1 про прийняте комісією рішення щодо розгляду його заяви від 28.01.2025, тобто не було надано оцінки наявності чи відсутності підстав для надання відстрочки ОСОБА_1 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у задоволенні вимог позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняти рішення про продовження (надання) ОСОБА_1 відстрочки відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості про надану відстрочку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відмовлено за їх передчасністю.
Суд першої інстанції вважав, що належним та необхідним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.01.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення суду підлягає перегляду в частині відмови у задоволенні позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На виконання вимог статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону № 2232-XII).
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 3 статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону № 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з частиною 10 статті 1 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;
- проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі – Закон № 3543-XII).
Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
За приписами статті 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закон №1932-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно пункту 3 цього Указу мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указами Президента України неодноразово продовжувався воєнний стан та строк проведення мобілізації. На час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні та мобілізація триває.
Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Так, зокрема, відповідно до частини 5 статті 22 Закону № 3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачені випадки надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
У розумінні пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону № 3543-XII постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі по тексту - Порядок № 560).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 560 цей Порядок визначає, серед іншого, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Пунктом 56 Порядку № 560 встановлено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Відповідно до приписів пункту 57 Порядку № 560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно з пунктом 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Пунктом 60 Порядку № 560 передбачено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаному продовжується автоматично, але не більш як до настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку.
Перевірка підстав у військовозобов`язаного щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (крім випадків, коли відстрочка від призову оформляється та надається автоматично відповідно до пункту 59 цього Порядку) здійснюється посадовими особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) відповідно до їх функціональних обов`язків за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз (банків) даних.
Перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється протягом п`яти днів у разі:
подання військовозобов`язаним заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
видання указу Президента України про проведення мобілізації (продовження строку проведення мобілізації);
надходження звернення органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування;
отримання офіційної інформації (повідомлення) про втрату особою законних підстав для відстрочки.
У разі виявлення відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період комісія при територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (комісія Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) скасовує таку відстрочку протягом семи днів з дати виявлення відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки.
Довідка про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період видається військовозобов`язаним на строк дії відповідних законних підстав.
Відомості про надання або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період заносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у день оформлення довідки про надання відстрочки (додаток 6) або в день надсилання повідомлення про скасування відстрочки (додаток 10) засобами поштового зв`язку на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (за умови її уточнення) або адресу електронної пошти, зазначеної у заяві про надання відстрочки (додаток 4), або повідомлення засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
У разі неможливості провести перевірку наявності у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків) даних територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (Центральне управління або регіональні органи СБУ чи відповідний підрозділ розвідувальних органів) повідомляє такому військовозобов`язаному засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки.
За пунктом 64 Порядку № 560 заяви військовозобов`язаних про надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та підтвердні документи зберігаються у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (Центральному управлінні або регіональних органах СБУ чи відповідному підрозділі розвідувальних органів) протягом п`яти років.
У разі втрати (зміни) підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період комісія може скасувати (змінити) раніше прийняте нею рішення, про що повідомляється заявнику письмово не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення за формою, визначеною у додатку 10 (пункт 65 Порядку № 560).
Зі змісту наведеного нормативного регулювання правовідносин, що виникають під час вирішення питань надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення, вбачається що для їх розгляду при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії, які на підставі отриманих від військовозобов`язаних документів ухвалюють рішення про надання або відмову у наданні відстрочки, що оформлюються протоколом, про що заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. 
При цьому, обов`язок здійснення перевірки військовозобов`язаного, який звернувся із заявою про надання відстрочки на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” покладений на районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відділ за місцем перебування на військовому обліку військовозобов`язаного. Відомості про надання або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період заносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у день оформлення довідки про надання відстрочки або в день надсилання повідомлення про скасування відстрочки засобами поштового зв`язку на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (за умови її уточнення) або адресу електронної пошти, зазначеної у заяві про надання відстрочки, або повідомлення засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
Відтак, встановленою законодавством формою реалізації повноважень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділів) в особі утворених комісії з надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є оформлене протоколом рішення про надання, відмову у наданні або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що ухвалюються протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів, на підставі розгляду отриманих документів або внаслідок перевірки наявності підстав для відстрочки за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 28.01.2025 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою про надання відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII (наявність одного з батьків з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати), до якої було долучено документи згідно з Додатком 5 до Порядку № 560.
Відповідно до долучених до матеріалів справи пояснень (а. с. 45), ІНФОРМАЦІЯ_3 не заперечує отримання вказаної заяви 30.01.2025. 
Натомість, будь-яких відомостей про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 , який отримав заяву ОСОБА_1 від 28.01.2025 про надання відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, надав на таку заяву відповідь, у встановлений Порядком № 560 спосіб, до матеріалів справи долучено не було.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Обґрунтовуючи таку бездіяльність другий відповідач вказує, що 30.01.2025 засобами телефонного зв`язку (на номер мобільного телефону, зазначений у заяві) працівником ІНФОРМАЦІЯ_6 було повідомлено заявнику про наявні при написанні заяви недоліки та запропоновано усунути їх шляхом передання пакету документів до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Однак, на підтвердження вищевказаних обставин відповідач не надав будь-яких доказів. 
При цьому, у своїй заяві від 28.01.2025 позивач не надавав згоди на інформування його про прийняте рішення засобами телефонного зв`язку, а просив повідомити про результати розгляду письмово, за зазначеною у заяві адресою.
При цьому, у розумінні пункту 60 Порядку № 560 лише у разі неможливості провести перевірку наявності у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків) даних територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (Центральне управління або регіональні органи СБУ чи відповідний підрозділ розвідувальних органів) повідомляє такому військовозобов`язаному засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки.
Разом з цим, відповідачами не було доведено факт неможливості провести перевірку наявності у ОСОБА_1 , як військовозобов`язаного, підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків) даних, наслідком якої (неможливості провести перевірку) є повідомлення військовозобов`язаному засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки, особливо з урахуванням того, що раніше позивачу така відстрочка вже надавалась.
Інших належних та допустимих доказів повідомлення ОСОБА_1 про недоліки його заяви про надання відстрочки з пропозицією їх усунути представником відповідача ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.
Колегія суддів відхиляє покликання другого відповідача на протокол № 49 та протокол № 36, так як із вказаних документів не вдається за можливе встановити ані імена військовозобов`язаних, які звертались із заявами про надання відстрочки, ані реквізити таких заяв. 
Наданий до суду апеляційної інстанції Список військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_5 (відповідно до протоколу № 36 від 12.02.2025) також не підтверджує факт розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.01.2025, оскільки як вбачається зі змісту такого документу, ІНФОРМАЦІЯ_3 12.02.2025 розглянуто заяву ОСОБА_1 від 03.02.2025, а не від 28.01.2025.
Інших відомостей, які б свідчили про розгляд заяви ОСОБА_1 від 28.01.2025 про надання відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII матеріали справи не містять.
При цьому, в межах даної справи суд апеляційної інстанції не надає оцінку наявності або відсутності підстав для надання ОСОБА_1 відстрочки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та внесення таких відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, так як ІНФОРМАЦІЯ_3 , як суб`єктом владних повноважень, відповідна заява позивача у належний спосіб розглянута не була та відповідне рішення не прийнято.
За встановлених у справі обставин, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження розгляду суб`єктом владних повноважень заяви позивача від 28.01.2025 та прийняття будь-якого рішення за наслідками такого розгляду, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про допущення ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправної бездіяльності щодо нездійснення розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.01.2025 про надання відстрочки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Що стосується вимоги про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_5 прийняти рішення про надання відстрочки і внесення Першим відділом таких відомостей до реєстру, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб підлягає захисту у разі встановленням судом факту їх порушення.
Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року дійшов до висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст.6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що за приписами Порядку № 560 уповноваженою особою на прийняття рішення про надання, відмову у наданні або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період є саме територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, разом з цим, у даній справі ІНФОРМАЦІЯ_3 , як суб`єктом владних повноважень, не було реалізовано дискреційні повноваження щодо розгляду поданої ОСОБА_1 заяви від 28.01.2025 у встановлений спосіб, та відповідно аргументованої письмової відповіді на таку заяву не надано.
З огляду на те, що оцінка наявності чи відсутності підстав для надання, відмову у наданні або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 не надавалась, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неприпустимість підміняти вказаний орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, а відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про продовження (надання) ОСОБА_1 відстрочки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості про надану відстрочку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
З огляду на викладене, враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилось допущення ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправної бездіяльності щодо розгляду заяви позивача від 28.01.2025, суд апеляційної інстанції погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.01.2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 по справі № 440/3439/25 в частині відмови у задоволенні позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	О.А. Спаскін   С.П. Жигилій