ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/8132/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року (суддя Савонюк М.Я.) в адміністративній справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у закладі вищої освіти Міністерства внутрішніх справ України,-

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду із адміністративним позовом до ОСОБА_1 , у якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 2345 грн (Дві тисячі триста сорок п`ять гривень) грн 62 коп.
Ухвалою суду Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року позовну заяву Харківського національного університету внутрішніх справ залишено без руху. Запропоновано усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для його поновлення за весь період його пропуску, а також доказів поважності причин його пропуску.
Представник позивача подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, у якій зазначив, що 29.03.2023 між ХНУВС та ОСОБА_1 було укладено договір про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року. Строк останнього платежу сплинув 10.03.2024. Відповідач не відшкодувала заборгованість в повному обсязі, що свідчить про порушення п. 1.2 та 1.3 Договору про розстрочення. 22.09.2025 позивачем було подано позов до Кропивницького районного суду Кіровоградської області в порядку цивільного судочинства щодо зобов`язання виконати умови договору та погасити заборгованість, щодо витрат на утримання в навчальному закладі з ОСОБА_1 в межах загальної позовної давності (три роки). Однак ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19.11.2025 по справі № 390/2456/25 закрито провадження та роз`яснено право на звернення до Харківського окружного адміністративного суду в порядку Кодексу адміністративного судочинства України. Вважає, що встановлений частиною 5 статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду слід відраховувати з наступного дня після постановлення Олександрівським районним судом Кіровоградської області ухвали про закриття провадження у цивільній справі № 390/2456/25.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року позовну заяву повернуто.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржника посилається на те, що 02.12.2025 Харківським національним університетом внутрішніх справ було подано позовну заяву до Кіровоградського окружного адміністративного про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у закладі вищої освіти Міністерства внутрішніх справ України з ОСОБА_1 . Тобто, Університет звернувся з позовом в межах місячного строку, відповідно до п. 5 ст. 122 КАС України. Повернення позовної заяви призведе до неможливості взагалі відшкодувати кошти, витрачені на утримання курсанта в університеті, а також неповернення коштів до бюджету країни.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Водночас, положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За усталеною практикою Верхового Суду (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, постанов Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 22 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.001042, від 29 липня 2020 року у справі № 460/582/19, від 19 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.004149, від 10 лютого 2021 року у справі № 380/5952/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 420/9196/20) спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому, до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Враховуючи наведене, є правильним висновок суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч.5 ст. 122 КАС України, тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Разом із тим, право на звернення до суду у позивача (вищого навчального закладу) у цій категорії справ може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати.
Такий підхід до правозастосування указаних норм при вирішенні подібних за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, від 28 травня 2021 року у справі № 320/7233/19, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 400/4280/20, від 11 травня 2023 року у справі № 400/4281/20.
Тобто саме із відмовою відповідача добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі законодавець пов`язує можливість звернення навчального закладу з позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Відповідно до п.5 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабунету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 (далі Порядок № 261) після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.
Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.
Як слідує з матеріалів справи, наказом №86о/c від 15.03.2022 рядового поліції ОСОБА_1 (0150673), курсанта 1-го курсу факультету №2 за спеціальністю «Облік і оподаткування» Харківського національного університету внутрішніх справ з 15.03.2022 відраховано з числа курсантів та звільнено відповідно до пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції (за власним бажанням).
21.02.2023 позивачем оформлено повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, яке разом із довідкою про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта було направлено на поштову адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
29.03.2023 між Харківським національним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_1 укладено договір про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року.
Відповідно до пункту 1.1. вказаного Договору Заклад вищої освіти надає Боржникові розстрочку на строк до одного року для сплати заборгованості із відшкодування витрат, пов`язаних з його (її) утриманням у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, усього на суму 22745,62 коп. з 10.04.2023 до 10.03.2024.
Тобто відповідач зобов`язався сплатити витрати у добровільному порядку в повному обсязі до 10.03.2024.
Таким чином, перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом у разі невиконання відповідачем зазначеного обов`язку, розпочався 11.03.2024 (тобто наступного дня після дати, яка зазначена у договорі про відшкодування витрат як кінцева дата розстрочки для сплати заборгованості) та закінчувався 11.04.2024, оскільки відповідно до частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
З даним позовом Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду 02.11.2025, тобто із пропуском місячного строку.
Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду у спірній ситуації залежала виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Проте позивач необґрунтовано не дотримався такого порядку та позбавив себе можливості реалізовувати право на звернення до суду в межах встановлених процесуальних строків.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2024 року у справі № 420/20386/23, від 15 серпня 2024 року у справі № 160/20365/23, від 18 жовтня 2024 року у справі № 160/19633/23, від 25 липня 2025 року у справі № 420/31374/23.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Проте, позивачем не надано доказів та не наведено обставин, які б підтверджували наявність об`єктивно непереборних, незалежних від волевиявлення особи та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами чи труднощами причин для своєчасного вчинення процесуальних дій, а саме звернення до суду з позовом.
При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилась, чи реалізуватиме своє право на звернення до суду.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2025 року у справі № 520/23694/24.
Слід зазначити, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Позивач як поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом посилається на те, що 22.09.2025 ним у межах трьох річного терміну було подано позовну заяву до Кропивницького районного суду Кіровоградської області про зобов`язання виконати умови договору та погасити заборгованість, щодо витрат на утримання в навчальному закладі.
Ухвалою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 23.09.2025 у справі №390/2456/25 цивільну справу за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про зобов`язання виконати умови договору та погасити заборгованість щодо витрат на утримання у навчальному закладі передано на розгляд Олександрівського районного суду Кіровоградської області.
Ухвалою Олександрівський районний суд Кіровоградської області від 19.11.2025 у справі № 390/2456/25 позовну заяву Харківського Національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі – закрили провадження, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснено позивачу право на пред`явлення даного позову до Кіровоградського окружного адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 05 травня 2022 року у справі № 914/2652/19 зазначив, що подання позову з недодержанням правил предметної чи субєктної юрисдикції не перериває перебігу строку звернення з позовом до суду, проте з урахуванням конкретних обставин справи може бути поважною причиною для поновлення такого строку для звернення до суду за захистом порушеного права особи. 
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 420/9196/20.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що звернення з позовом не до тієї юрисдикції в той час, коли задовго до такого звернення Верховним Судом чітко та однозначно визначено до юрисдикції якого суду належить такий спір, є суто суб`єктивною причиною, пов`язаною із неналежною організацією процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб самого позивача та не є обставиною, яка є об`єктивно непереборною та не залежить від волевиявлення особи, що звернулася до суду, пов`язаною з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
На думку суду звернення до суду цивільної юрисдикції з позовом не поновлює строк добровільного виконання (відшкодування відповідачем витрат), є штучним створенням позивачем підстави для нового обрахунку такого строку звернення до суду.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2024 року у справі №160/20365/23, від 11 квітня 2023 року у справі №420/20386/23, правовідносини у яких є подібними до цієї справи.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк. 
Таким чином позивач пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів зауважує, що у позивача існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на звернення до суду у встановлений законом строк.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).
У рішенні від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу на сформульований Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.
З огляду на вказане, суд першої інстанції, повертаючи адміністративний позов Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у закладі вищої освіти Міністерства внутрішніх справ України з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом з урахуванням його тривалості, за відсутності причин, які б свідчили про поважність пропуску такого строку, правильно застосував положення статей 123, 169 КАС України.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко