ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/18479/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року (суддя Конєва С.О.) в адміністративній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» до Східного офісу Держаудитслужби про визнання протиправними та скасування п.1, 3,4 вимоги від 11.06.2024 №040406-15/3590-2024,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» звернулося до суду із адміністративним позовом до Східного офісу Держаудитслужби, в якому просить визнати протиправними та скасувати п.1,3,4 вимоги Східного офісу Держаудитслужби, викладеної в листі від 11.06.2024 №040406-15/3590-2024 «Про усунення порушень законодавства».
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що п.1, 3 та 4 вимоги є необґрунтованими, оскільки передумовою висування таких вимог до позивача є встановлення об`єктивних обставин під час проведення ревізії, що надавало б змогу стверджувати про порушення позивачем законодавства, у т.ч. податкового. Проте, позивач вважає, що таких вимог відповідач не виконав, що призвело до помилкових висновків при складанні акту ревізії та оспорюваної вимоги, так як факти реальності господарської операції між позивачем та ФОП ОСОБА_1 щодо виконання робіт на території підприємства позивача підтверджено всіма наявними первинними бухгалтерськими документами, тому висновки ревізорів про нереальність таких господарських операції та, як наслідок, заподіяння матеріальної шкоди на суму 211500,00 грн. є передчасними (п.2 вимоги); також позивач вказав і на те, що при здійсненні компенсації працівникам витрат на оренду житла у сумі 186213,33 грн. позивач виступав податковим агентом, сплативши відповідні податки – ПДФО та військовий збір, а тому, на переконання позивача, жодної шкоди (збитків) державному бюджету завдано не було (п.4 вимоги); що стосується вимоги про притягнення до відповідальності винних осіб у порядку, встановленому законодавством, відповідач не зазначив спосіб, у який підлягають встановленню та до якої відповідальності притягненню винні особи, відтак, позивач вважає, що спірна вимога винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою (п.1 вимоги), що є достатньою підставою для скасування такої вимоги. У відповіді на відзив на позов позивач посилався на ті ж обставини та підстави, що зазначені і у позові (а.с.1-8 том 1, а.с.150-152 том 2).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» до Східного офісу Держаудитслужби про визнання протиправними та скасування п.1,3,4 вимоги від 11.06.2024р. №040406-15/3590-2024 - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано п.3 вимоги Східного офісу Держаудитслужби №040406-15/3590-2024 від 11.06.2024 «Про усунення порушень законодавства».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що в контрактах працівників ПрАТ «ДТРЗ» зазначено, що підприємство відшкодовує працівнику фактично понесені ними витрати на житло. Тобто, контекст словосполучення «фактично понесені» дає розуміння, що підприємство має компенсувати («видати на руки») працівнику його витрати на житло у сумі, що є рівною сумі, яку він фактично витратив. Тобто, жодних посилань на те, що при компенсації підприємство утримує певні податки з фізичної особи, контракти не містять. А відтак, ПрАТ «ДТРЗ» позбавлене права, оскільки це буде порушенням контракту, компенсувати («видавати на руки») працівнику кошти у сумі, що є меншою за суму, яку така особа фактично витратила на житло. Більше того, якщо виходити з контексту висновків Акту ревізії, ревізорами встановлено факт завдання матеріальної шкоди (збитків) на суму 186 213,33 грн. Проте, такі висновки не містять жодних посилань на те, в якій частині та яким саме чином державі було завдано збитків, оскільки, як встановлено, ПрАТ «ДТРЗ» при компенсації працівникам витрат на житло виступило податковим агентом, сплативши відповідні податків: ПДФО та військовий збір. Тобто, як вбачається з виниклих правовідносин, а також, не спростовується висновками Акту ревізії, жодної шкоди (збитків) державному бюджету завдано не було. Усі необхідні податки були сплачені своєчасно та в повному обсязі. В той же час, суб`єкти господарювання, які застосовують МСФЗ, визначають склад витрат виходячи з власного професійного судження щодо сутності здійснених господарських операцій та загальних підходів до сутності витрат та їх визнання, передбачених Концептуальною основою. Відтак, ПрАТ «ДТРЗ» правомірно віднесло до витрат відшкодування працівникам понесених ними саме фактичних витрат на житло. Окремо зазначаємо, що до заперечень на Акт ревізії надавалися копії відповідних платіжних інструкцій, завірених банком, що в повній мірі підтверджують сплату ПрАТ «ДТРЗ» ПДФО та військового збору при компенсації працівникам витрат на житло. Втім, такі документи (фото) не були взяті до уваги при розгляді заперечень. Щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників ПрАТ «ДТРЗ», винних у допущених порушеннях (п. 1 Вимоги) У даному випадку зміст спірної вимоги, яка, як встановлено вище, є індивідуальним актом, спрямована на коригування роботи ПрАТ «ДТРЗ», при цьому зазначивши у Вимозі про встановлення та притягнення до відповідальності винних осіб, у порядку, встановленому законодавством, орган державного фінансового контролю не зазначив спосіб, у який підлягають встановленню та до якої відповідальності притягненню винні особи, відповідно до встановленого законодавством порядку.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у період з 12.02.2024 по 30.04.2024 відповідно до п.1.1.3.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2024 року, було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (далі – ПАТ «ДТРЗ») за період з 01.01.2020 року по 31.12.2023 року, про що було складено акт ревізії від 07.05.2024 за №040406-21/14, що підтверджується його копією (а.с.12-56 том 1).
За результатами проведеної ревізії та на підставі згаданого акту ревізії від 07.05.2024 посадовою особою відповідача 11.06.2024 за №040406-15/3590-2024 стосовно позивача було прийнято Вимогу «Про усунення порушень законодавства», у якій вимагалося усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку, зокрема, а саме:
- розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників ПрАТ «ДТРЗ», винних у допущених порушеннях (п.1 вимоги);
- відповідно до статей 193,199,217,218, 222 ГК України та статей 611,629 ЦК України забезпечити відшкодування шкоди (збитків) заподіяних ПрАТ «ДТРЗ» на суму 211 500,00 грн. шляхом: складання Актів звіряння взаємних розрахунків між ПрАТ «ДТРЗ» та ФОП ОСОБА_1 на суму 211 500,00 грн.; відображення в бухгалтерському обліку ПрАТ «ДТРЗ» по бухгалтерському рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» по контрагенту ФОП ОСОБА_1 сум дебіторської заборгованості в розмірі 211 500,00 грн.; повернення грошових коштів ФОП ОСОБА_1 в розмірі 211 500,00 грн. на розрахункові рахунки ПрАТ «ДТРЗ». У іншому випадку, розглянути питання щодо відшкодування шкоди (збитків) заподіяних ПрАТ «ДТРЗ» на суму 211 500,00 грн. з винної особи відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ ( п.3 вимоги);
- забезпечити відшкодування відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ та статті 22 ЦК України на користь ПрАТ «ДТРЗ» перерахованих за рахунок коштів товариства сум ПДФО та військового збору на загальну суму 186 213,33 грн. із сум фактично компенсованих керівному складу товариства витрат на оренду житла та вартості готельних послуг (п.4 вимоги) - (а.с.150-151 том 1).
Правомірність п.1, п.3 та п.4 згаданої вище вимоги від 11.06.2024 №040406-15/3590-2024 є предметом спору у даній справі.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмовлених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості саме в цій частині.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року № 2939-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2939-XII), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення № 43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Крім того, підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
Згідно з пунктом 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Пунктом 2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 550), визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються. 
Згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.
За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
У постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Отже, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядали справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мали право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача.
У справі, що розглядається, за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», за результатами якої складено акт від 07.05.2024 та, як наслідок, посадовою особою відповідача 11.06.2024р. за №040406-15/3590-2024 стосовно позивача було прийнято Вимогу «Про усунення порушень законодавства».
Колегія суддів зауважує, що зміст спірної вимоги є індивідуально-правовим актом, а тому породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави.
Таким чином, ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача. Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2025 року у справі № 160/17650/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 160/17775/21,від 12 листопада 2025 року у справі № 620/6216/24.
Стосовно п.1 вимоги щодо розгляду результатів проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників ПрАТ «ДТРЗ», винних у допущених порушеннях.
Як зі змісту вимоги від 11.06.2024, крім вимог про притягнення до відповідальності працівників ПАТ «ДТРЗ», винних у допущених порушеннях в частині що стосується виявлення заподіяних збитків, у тому числі і наявні вимоги про відшкодування завданих таких збитків, приведення даних бухгалтерського обліку у відповідність з вимогами законодавства (п.2, п.5), які позивачем у межах даного спору не оспорюються згідно позову.
Враховуючи сталу практику Верховного Суду викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 та у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №820/3534/16 та від 03 червня 2020 року у справі №826/18894/16 та на яку правомірно послався суд першої інстанції, колегія суддів зазначає, що Держаудитслужба у відповідності до п.7, п.15 ст.10 Закону №2939-ХІІ та п.50 Порядку №550 мала повноваження щодо визначення одного із варіантів усунення встановлених порушень як притягнення до відповідальності працівників ПАТ «ДТРЗ», винних у допущених порушеннях, оскільки вимога підлягає обов`язковому виконанню підконтрольною установою, якій вона адресована, а тому п. 1 спірної вимоги є цілком правомірним та законним.
Стосовно п.4 вимоги щодо забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ та статті 22 ЦК України на користь ПрАТ «ДТРЗ» перерахованих за рахунок коштів товариства сум ПДФО та військового збору на загальну суму 186 213,33 грн. із сум фактично компенсованих керівному складу товариства витрат на оренду житла та вартості готельних послуг.
Зі змісту копії акту ревізії від 07.05.2024 вбачається, що ревізією було встановлено, що між ПАТ «ДТРЗ» та керівними працівниками та працівниками адміністративного персоналу укладалися трудові договори, в яких передбачено виплату компенсацій вартості оренди житла або готельних послуг та при покритті цих витрат на загальну суму 186213,33 грн. у 2021-2023 відбулося нарахування та перерахування сум ПДФО та військового збору за рахунок коштів ПАТ ( замість утримання цих податків із сум компенсацій за оренду житла, що є доходом таких фізичних осіб, який є їх додатковим благом), що є порушенням п.168.1.1 ПК України (а.с.31-зворот - 32 том 1). 
Так, судом із наявних в матеріалах справи документів встановлено, між ПАТ «ДТРЗ» та його працівниками – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були укладені трудові договори за змістом п.п.3.1.7 п.3.1 розділу 3 договорів, Товариство взяло на себе зобов`язання компенсувати працівникам фактичну, документально підтверджену вартість оренди житла у м. Дніпро за час дії цих договорів про що свідчить копії наведених договорів, наявних у справі (а.с.113-130 том 1).
Отже, ПАТ «ДТРЗ» у період 2021-2023 було здійснено на користь своїх працівників за вказаними трудовими договорами покриття витрат фізичних осіб на оренду житла (виплачені компенсаційні виплати за оренду житла) у загальній сумі 186 213,33 грн., без нарахування та перерахування до бюджету із таких сум податків - ПДФО та військового збору, що не заперечувалося учасниками справи.
Таке нарахування та перерахунок до бюджету сум ПДФО та військового збору за компенсаційні виплати за оренду житла працівниками було здійснено ПАТ «ДТРЗ» за рахунок коштів підприємства про що свідчать копії платіжних інструкцій, наявних в матеріалах справи (а.с.6-135 том 2).
За визначенням п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
У відповідності до вимог абз. «а» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України передбачено, що до загального (місячного) (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.
Суд першої інстанції правильно встановив, що із приписів податкового законодавства слідує, що оподаткуванню ПДФО та військовим збором доходів фізичних осіб підлягає компенсація вартості використання житла не пов`язана з виконанням обов`язків трудового найму, що законодавцем визначено як додаткове благо таких фізичних осіб. Водночас, у разі, коли надання згаданої вище компенсації вартості використання житла зумовлено виконанням фізичною особою (платником податків) трудової функції відповідно до трудового договору, то така компенсація не є доходом фізичної особи (додатковим благом), а отже, компенсації вартості фізичним особам (працівникам підприємства) за оренду житла згідно трудового договору, не є і базою оподаткування ПДФО та військовим збором, тобто, вказані податки на такі суми роботодавцем (податковим агентом) не нараховується, а відповідно, і не сплачуються до бюджету взагалі.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пункт 4 оспорюваної вимоги щодо необхідності забезпечення відшкодування на користь позивача перерахованих за рахунок коштів товариства сум ПДФО та військового збору на загальну суму 186213,33 грн. із сум фактично компенсованих працівникам витрат на оренду житла та вартості готельних послуг є обґрунтованим та правомірним, оскільки здійснивши нарахування та сплату ПДФО та військового збору на суми виплачених своїм працівникам компенсаційних виплат за оренду житла за рахунок коштів ПАТ «ДТРЗ» на загальну суму 186 213,33 грн. позивачем було порушено вимоги п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14, абз. «а» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України та, як наслідок, такими діями посадових осіб позивача було заподіяно матеріальної шкоди (збитків) ПАТ «ДТРЗ» на зазначену суму, яка підлягає відшкодуванню згідно до п.4 оспорюваної вимоги.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко