Справа №345/7264/25 
Провадження № 2/345/488/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.04.2026 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі
головуючого судді Сирка Й.Й.,
з участю секретаря судового засідання Слободян Т.Я.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно,-
в с т а н о в и в :
24.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищенаведеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ознайомлюючись із постановою слідчого СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Мельник М.Б. від 24.11.2025 про закриття кримінального провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.08.2025 під №12025091170000421 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, йому стало відомо, що допитаний у межах цього провадження як свідок ОСОБА_2 надав показання органу досудового розслідування, повідомивши, що вивезені із території майнового комплексу на АДРЕСА_1 пиломатеріали у вигляді дощок в кількості 78 штук розміром 3000х50 мм належать на праві власності цьому свідку. Така кількість пиломатеріалів була вивезена на територію колиби у с. Сівка-Калуська Калуського району Івано-Франківської області, де зберігається до сьогоднішнього дня. З приводу крадіжки цих пиломатеріалів ОСОБА_1 подав заяву до районного відділу поліції, за результатами чого розпочато досудове розслідування. Позивач зазначає, що слідчий не перевірив у допитаного свідка наявність первинних документів, які б засвідчували підстави набуття у власність вивезених пиломатеріалів. Крім того, у постанові міститься інформація про те, що зі слів свідка на території комплексу знаходяться ще дві частини поскладаних пиломатеріалів у вигляді дощок, на яких позивач за допомогою барвника чорного кольору здійснив записи, вказавши своє прізвище.
Позивач наголошує, що починаючи з 1997 року ним ведеться підприємницька діяльність. Розпилювання деревини він здійснював у лісопильному цеху, що належав йому на праві власності, який знаходився у с. Шевченкове (раніше Долинського району Івано-Франківської області). Після припинення роботи пилорами позивач вже розпилені пиломатеріали в кількості 30 куб.м перевіз на територію майнового комплексу в м.Калуші. З цих пиломатеріалів близько третини ним використано для власних потреб, решта – продовжує зберігатися.
Посилаючись на вимоги ст.321,392 ЦК України просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на пиломатеріали хвойної породи в кількості 20 куб.м, що складаються із сухих дощок розмірами 6 000х50 мм (207 шт.) та 6 000х25 мм (55 шт.)
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно залишено без руху.
На виконання ухвали суду 05.01.2026 ОСОБА_1 надіслано до суду через підсистему «Електронний суд» нову редакцію позовної заяви. Зазначив, що ціну позову визначив із взятої в мережі Інтернет приблизної вартості подібних пиломатеріалів. Він не погодився із постановою слідчого про закриття кримінального провадження, оскарживши відповідне процесуальне рішення згідно з вимогами КПК України. Наполягає на тому, що свідок ОСОБА_2 надав показання в межах кримінального провадження щодо нібито належності йому на праві власності пиломатеріалів в кількості 20 куб.м, які зберігаються на двох естакадах на території майнового комплексу у АДРЕСА_1 , а також вивезених пиломатеріалів, тому спір між про право власності виник саме з відповідачем у цій справі. Водночас, ОСОБА_1 змінив раніше заявлені позовні вимоги, відповідно до яких просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на пиломатеріали хвойної породи у кількості 20 куб.м, які складаються із сухих дощок довжиною 6 000 мм і товщиною 50 мм (207 шт.), довжиною 3 000 мм і товщиною 50 мм (78 шт.), а також довжиною 6 000 мм і товщиною 25 мм (55 шт.)
Ухвалою суду від 13.01.2026 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
14.01.2026 судом постановлено ухвалу щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, а саме заборони ОСОБА_2 чи будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо перекладання, завантаження та вивезення з території майнового комплексу на АДРЕСА_1 пиломатеріалів хвойної породи у вигляді дощок, про визнання права власності щодо яких до суду пред`явлено цей позов.
У заяві від 17.02.2026 ОСОБА_1 просив суд здійснювати розгляд справи без його участі, вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позовну заяву не подав, відтак судом визнано за можливе провести підготовче судове засідання та розгляд справи по суті за відсутності сторони відповідача. 
Дослідивши наявні матеріали справи та вивчивши аргументи сторони позивача, викладені у заявленому позові, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з таких мотивів.
Із копії постанови слідчого СВ Калуського РВП ГУНП а Івано-Франківській області від 24.11.2025, винесено в межах кримінального провадження № 12025091170000421 від 06.08.2025, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , 14.07.2025 близько 15:00 год невідома особа нібито викрала з території майнового комплексу на АДРЕСА_1 72 одиниці хвойної дошки довжиною 3 000 мм і товщиною 50 мм орієнтовною вартістю 18 000,00 грн, 2 набори меблів для вітальні, 3 дивани, ковдри, килими, 6 ліжок, 280 листів шиферу та інше майно загальною вартістю близько 72 000,00 грн. Зі слів допитаного у цьому кримінальному провадженні свідка ОСОБА_1 , ним здається в оренду територія комплексу двом фізичним особам, однак підтверджуючих документів слідчому не надано. На території комплексу, де ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність, позивач зберігав суху хвойну дошку в зазначеному вище розмірі в кількості 78 штук (точна кількість дошки по-різному зазначається). Проведеним оглядом на території комплексу встановлено, що в її межах знаходиться під шиферним накриттям також інша суха хвойна дошка без вказівки на її розмір. Допитаний як свідок мешканець АДРЕСА_2  ОСОБА_2 повідомив у межах кримінального провадження, що на прохання ОСОБА_3 , який також здійснює господарську діяльність на території комплексу, та за його безпосередньої участі належні свідку ОСОБА_2 хвойні пиломатеріали у вигляді дошки частково вивезені на територію с.Сівка-Калуська Калуського району Івано-Франківської області, де зберігаються в межах належної свідку колиби. Однак на території комплексу знаходяться дві інші частини поскладаних дощок, що також належать ОСОБА_2 , проте на них ОСОБА_1 вчинив напис барвником чорного кольору із нанесенням власного прізвища « ОСОБА_4 ». Аналогічні показання органу досудового розслідування надав свідок ОСОБА_3 , який також повідомив, що залишені на території комплексу пиломатеріали належать ОСОБА_2 . Відповідно до отриманої слідчим інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 701016726104) нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 належить з 10.11.2005 на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № Д-1017 від 06.10.2005 (а.с.35-38).
Згідно з наданою до матеріалів справи копією попереднього договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому продавець в особі ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та покупець, яким виступає позивач у цій справі, домовилися здійснити передачу з розстроченням платежу об`єктів нерухомого майна на АДРЕСА_1 за ціною 750 000,00 грн. Передача відповідного майна відбувається упродовж 5-ти днів після з моменту набрання чинності цим договором, а переоформлення правовстановлюючих документів на покупця – після повної оплати вартості майна в спосіб перерахування грошових коштів на спеціальний рахунок продавця в Івано-Франківській обласній дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» із вказівкою на призначення платежу: «Погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 від добровільного продажу нерухомого майна майнового комплексу, придбання предмету іпотеки» (п.4,21-22 договору). Водночас, між фізичними особами-підприємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено 31.01.2012 договір оренди усіх нежитлових будівель та споруд зазначеного вище майнового комплексу без сплати орендної плати строком на п`ять років із можливістю автоматичної пролонгації договору щоразу на такий самий термін (а.с. 12-18). Текст попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не засвідчений, що не відповідає вимогам ч.1 ст.635,657 ЦК України.
З п.2.1. дослідженої судом копії договору випливає, що в триденний строк після підписання договору оренди між сторонами передача об`єктів нерухомого майна в користування орендаря здійснюється на підставі акта здачі-приймання, який до матеріалів справи не надано.
Відповідно до роздрукованого позивачем примірника (а.с.32-34) ухвали слідчого судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2025, постановленої у межах справи № 345/7000/25, скасовано постанову слідчого СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 24.11.2025 про закриття кримінального провадження, відомості щодо якого із попередньою кваліфікацією за ч.4ст.185 КК України внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12025091170000421. 
Мотивувальна частина ухвали від 12.12.2025 вказує, що слідчий органу досудового розслідування передчасно дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження, адже не перевірив наявність у ОСОБА_2 документального підтвердження про наявність у нього права власності на вивезені з території комплексу пиломатеріали; не надано оцінки податковій накладній із прив`язкою до обставин кримінального провадження, хоча цим документом підтверджується придбання ОСОБА_1 «будівельного лісу»; приналежність відповідного документа до вивезених хвойних дощок також не перевірена.
Згідно з копіями податкової накладної від 30.11.2000 № 265 приватним підприємцем ОСОБА_1 придбано на підставі не уточненого договору пиловик хвойний у ЗАТ «Вигода ДОК» у розмірі 64,93 куб.м (а.с.11).
Крім того, згідно з копією податкової накладної від 30.06.2003 № 265 приватним підприємцем ОСОБА_1 придбано у Вигодському ДЛГ за договором поставки пиловик хвойний в кількості 32 куб.м. та будівельний ліс об`ємом 10 куб.м (а.с.10).
Суд зазначає, що будь-яких інших доказів стороною позивача не надано.
З огляду на встановлені судом в межах предмета доказування обставин справи, суть розглядуваного спору полягає в тому, що позивач ОСОБА_1 стверджує про невизнання його права власності на оброблені пиломатеріали (шкоди) згідно з показаннями допитаного в межах кримінального провадження свідка ОСОБА_2 , в тому числі тих із них, що нібито протиправно у кримінально-правовий спосіб (скоєння крадіжки) вивезені без дозволу власника з території нібито орендованого позивачем майнового комплексу в АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення суд виходить із того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК Украйни).
При цьому, як ст. 3 ЦК У країни загалом, так і п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 ).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Водночас особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно з ч.1,2,7 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тлумачення відповідної норми матеріального закону свідчить, що пред`явлення власником майна позову про визнання його права власності може мати місце лише у двох випадках: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Метою заявлення вимог ОСОБА_1 є визнання за ним права власності в тому числі щодо викрадених, на його думку, пиломатеріалів в заявленій кількості (об`ємах та розмірах)
Тобто позивач просить визнати за ним право власності щодо рухомого майна, набуте раніше на законних підставах, наявність якого не визнається іншою особою.
Зі змісту ст. 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19).
Проте суд окремо наголошує, що невизнання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, яка за змістом становить заперечення існування суб`єктивного цивільного права іншої особи. Особа, яка не визнає чуже право, в жодній із форм не претендує на нього. Таке невизнання є пасивним запереченням наявності в особи права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду останньому, але створює невизначеність у правовому статусі носія права.
Отже, надані в межах кримінально-процесуальних відносин показання свідка щодо належності йому певного рухомого майна (пиломатеріалів), частиною якого останній вже розпорядився у спосіб вивезення такого майна із території майнового комплексу, що належить на праві власності зовсім іншій особі, не може об`єктивно підпадати під невизнання права власності ОСОБА_1 на вищенаведене майно.
Правова оцінка показань цього свідка повинна надаватися в межах правовідносин, врегульованим нормами КПК України.
Фактично позивач у цій справі намагається за допомогою судового рішення про визнання права власності на пиломатеріали у відповідній кількості спростувати надані в межах кримінального провадження показання допитаного органом досудового розслідування свідка, що не має відношення до вказаного у ст. 392 ЦК України речово-правового способу захисту права власності у вигляді його визнання. До того ж, як стверджує ОСОБА_1 у діях ОСОБА_2 щодо вивезення частини пиломатеріалів, меблів та іншого майна наявний склад корисливого злочину (крадіжки), яким спричинена матеріальна шкода позивачу в цій справі на суму 72 000,00 грн. При цьому, відповідач ОСОБА_2 вказує на належність йому решти пиломатеріалів, що зберігаються на території майнового комплексу, тобто претендує на відповідне майно.
Зрештою, суд категорично не погоджується із доводами позивача про нібито належність останньому усіх пиломатеріалів виходячи із лише наданих копій податкових накладних, адже з їх змісту неможливо підтвердити, чи мають відношення помічені чорним барвником із надписом та збережені на території комплексу, а також частково вивезені дошки, до пиловика та будівельного лісу, придбаних ОСОБА_1 більше 16 та 13 років тому відповідно.
Позивач у справі, стверджуючи про заподіяння йому матеріальної шкоди через викрадення хвойних пиломатеріалів, не позбавлений права заявлення цивільного позову в межах кримінального провадження до винної особи або позову про відшкодування завданої шкоди до цієї особи згідно з вимогами Глави 82 ЦК України.
Відповідно до приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем ОСОБА_1 не доведено суду, яким чином показаннями допитаного в межах кримінального провадження свідка створено умови неможливості реалізації ним буцімто наявного у нього права власності на оброблені пиломатеріали (дошки), адже сама лише наявності сумнівів у інших осіб щодо належності позивачу цих пиломатеріалів є недостатньою для заявлення позову про визнання права власності.
Подібні висновки відображені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, що є обов`язковими для застосування.
Оскільки у задоволенні позову необхідно відмовити, понесені ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн (платіжна інструкція від 15.12.2025) відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст. 259,263-265,268,354 ЦПК України,-
у х в а л и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 17.04.2026.

Суддя