ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1933/26 Справа № 183/8205/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2024 року у складі судді Сорока О.В. по цивільній справі № 183/8205/22 за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду,–

ВСТАНОВИЛА: 

У листопаді 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради, звернувся через суд з позовом, предявленим до ОСОБА_1 , в якому, з урахування заяви про зміну предмету позову від 01 червня 2023 року просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2 га, з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033 у Державному земельному кадастрі.
Позов обґрунтований тим, що головою Новомосковської районної державної адміністрації 19 березня 2008 року видано розпорядження № 431 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради.
В подальшому, розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення  ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, у власність для ведення особистого селянського господарства, а потім відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 31 липня 2008 року серії ЯЖ № 381525.
В межах розгляду кримінальної справи, що перебувала в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/8071/13-к (1-1014/11) за фактом вибуття з державної власності земельних ділянок, встановлено, що відповідна земельна ділянка належить до земель водного фонду, була протиправно віднесена до земель сільськогосподарського призначення, та відповідно до статті 4 Водного кодексу України та статей 58, 59, 84 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність  ОСОБА_1 , внаслідок чого протиправно вибула з власності Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади.
Заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, після отримання доступу до відомостей Державного земельного кадастру (ДЗК), встановлено, що до ДЗК 31 липня 2008 року внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у приватній власності  ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525 від 31 липня 2008 року.
Разом з цим, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та відповідно до статті 4 ВК України та статей 58, 59, 84 ЗК України за своїм цільовим призначенням не передбачала можливості для її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2024 року позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до  ОСОБА_1  про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою водного фонду та скасування державної реєстрації - задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння  ОСОБА_1 .
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0033, у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 165,00 грн (а.с.68-75 Том ІІ).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та, відповідно до положень статті 4 ВК України та статей 58, 59, 84 ЗК України, з огляду на її цільове призначення, не передбачається можливості її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у січні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, тому просив задовольнити вимоги скарги, а рішення суду скасувати із відмовою у задоволенні позовних вимог (а.с.81-85 Том ІІ).
Апеляційна скарга мотивованими тим, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2011 року у справі № 6/5005/9069/2011 було скасовано розпорядження Голови Новомосковської районної державної адміністрації №431 від 19 березня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради» та Розпорядження Голови Новомосковської районної державної адміністрації №1148-р-08 від 15 липня 2008 року «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства та видачу державних актів право власності на земельні ділянки громадянам на території Піщанської сільської ради». В матеріалах цієї справи прокурор не надав доказів визнання стосовно географічного об`єкта природно-заповідного фонду “Самарські плавні”, що резервується, як і відсутнє рішення Дніпропетровської міської ради про створення й оголошення території земельної ділянки загальною площею 70 га, яка розташована у Самарських плавнях (водно-болотні угіддя пониззя р. Самари між м. Новомосковськом і м. Дніпропетровськом) об`єктами природно-заповідного фонду. Постановою Вищого господарського суду України від 15 березня 2012 року у справі №6/5005/9069/2011 встановлено, що відсутні підстави для задоволення цього позову прокурора. Скаржник також наголосив, що у кримінальній справі №183/8071/13-к порушеної відносно посадової особи заступника начальника районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області, обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченому ч.2 ст. 364 КК України, провадження закрито за відсутності в діях складу злочину, що судом першої інстанції не досліджувалось та не надавалась належна правова оцінка такому доказу. 
Вказує, що до матеріалів цієї справи прокурором було надано лише копію рішення Дніпропетровської обласної ради про резервування територій, та не надано жодного документа, яким би визначались межі поширення дії рішення Дніпропетровської обласної ради «Про природно-заповідний фонд області» від 19 березня 2002 року, №525-22/ХХІІІ.
Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги, що спірна земельна ділянка на момент її відведення і надання у приватну власність ОСОБА_1 не відносилась до водного фонду та знаходилась за межами населеного пункту на території Піщанської сільської ради Новомосковського районного, за межами рекреаційного призначення. Також не доведено прокурором відношення цієї земельної ділянки до комунальної власності, адже ані рішення про дозвіл на розробку проєкта землеустрою, ані про його затвердження, ані державний акт на землю судовими рішеннями не скасовані. Крім того, на думку скаржника, матеріали цієї справи не містять доказів, що спірна земельна ділянка входить до складу групи земельних ділянок, оточених зі всіх сторін водою, тобто, утворена як острів, який не зайнятий лісами у відповідності до вимог ЗУ “Про топографічно-геодезичну і картографічну діяльність”, ЗУ “Про географічні назви”, Постанови КМУ від 11 травня 2006 року за №622 “Про затвердження Положення про Державний реєстр географічних назв”.
У травні 2025 року Дніпропетровська обласна прокуратура подала в системі “Електронний суд” письмові пояснення, де зазначила, що судові рішення у справі 6/5005/9069/201, враховуючи постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 травня 2011 року та постанову Вищого господарського суду від 15 березня 2012 року, де дійсно предметом позову було визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новомосковської районної державної адміністрації №431 від 19 березня 2008 року та №1148-р-08 від 15 липня 2008 року, були неефективним способом захисту порушеного права користування та розпорядження спірною землею. Натомість, судом першої інстанції враховано, що спірна земельна ділянка входить до складу групи земельних ділянок, оточених зі всіх сторін водою, тобто, розташованих на острові, який зайнятий лісами. На момент видачі зазначених розпоряджень вказана земельна ділянка відносилась до державної власності та була земельною ділянкою водного фонду. Прокуратура наголосила, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України, тобто, вчинення переходу права володіння цими землями, є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а, відтак, і нового володільця, крім випадків, передбачених ст. 59 цього кодексу. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавством, з огляду на приписи ч.4 ст. 59, 83 ЗК України, тобто існувала прямо встановлена заборонна норма, яка забороняла передачу земельних ділянок водного фонду, яка не є залісеною, із державної або комунальної власності у приватну. Предметом цієї справи є не скасування актів індивідуальної дії, а вирішення спору щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядження спірною земельною ділянкою.
Крім цього прокуратура наголосила, що у відповідності листа Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року №1802/11, отриманого у кримінальній справі, зазначено, що Самарська затока — штучно утворений об`єкт в результаті затоплення заплави і першої надзаплавної тераси р.Самара водами Дніпровського водосховища. В результаті затоплення в Самарській затоці штучно, незатоплені ділянки тераси утворили півострови, острови, підтоплені ґрунтовими водами, частково заболочені, зарослі вологолюбною рослинністю, застою води, відкладення річкових і прибрежно річкових наносів. Штучно утворені острови в Самарській затоці належать до земель водного фонду. Прокуратура наголошує, що саме до таких островів і належить острів, на якому розташована земельна ділянка, що передана ОСОБА_1 у власність. Такі ж твердження безпосередньо підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Інші учасники справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2024 року скасовано.
У задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду відмовлено.
Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7443 грн (а.с.119-132 Том ІІ).
Не погодившись з постановою апеляційного суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у червні 2025 року подав касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду з підстав належності та допустимості доказів, отриманих в межах інших проваджень, як то, у кримінальній справі №183/8071/13-к, як і отримання інформації з навігаційних програм, що безпосередньо стосується предмету доказування. Також наголосили, що апеляційний суд не врахував прямої заборони земельним та водним законодавством передання у приватну власність земель водного фонду, зокрема, островів, а ефективним способом захисту такого порушеного права держави є подання негаторного позову, але, звертаючись з віндикаційним позовом, такий спосіб захисту не призведе до порушення процесуальних прав відповідача. Також апеляційним судом не надано оцінки як рішенням органу місцевого самоврядування, так і встановленим фактичним обставинам та письмовим доказам, добутим прокуратурою у кримінальному провадженні (а.с.236-248 Том ІІ).
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглядаючи рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2024 року повторно, враховуючи висновки Верховного Суду у цій справі, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 19 березня 2008 року № 431 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради, згідно зі списком (а.с. 43-45).
Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам на території Піщанської сільської ради» затверджено проект із землеустрою, передано у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки громадянам за рахунок земель запасу на території Піщанської сільської ради. Надано вказівку громадянам замовити виготовлення Державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с. 46-48 Том І).
31 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 381525, у відповідності до якого відповідач є власником земельної ділянки, площею 2,000 га, розташованої на території Піщанської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02681. Кадастровий номер земельної ділянки 1223285500:01:402:0033 (а.с. 49 Том І).
З листа Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року № 1802/11 про надання інформації на запит органу досудового розслідування від 18 серпня 2009 року, вбачається, що Самарська затока - штучно утворений об`єкт в результаті затоплення заплави і першої надзапланової тераси р. Самара водами Дніпровського водосховища. В результаті затоплення в Самарській затоці штучно, незатоплені ділянки тераси утворили півострови, острови, підтоплені ґрунтовими водами, частково заболочені, зарослі вологолюбною рослинністю, застою води, відкладення річкових і прибережно річкових наносів. Штучно утворені острови в Самарській затоці належать до земель водного фонду. До таких штучно утворених островів в Самарській затоці належить і острів, на якому розташована земельна ділянка (а.с. 50-52 Том І).
Згідно з висновком Інституту проблем природокористування та екології НАН щодо статусу земельних ділянок, які відведені громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, який 22 червня 2010 року затверджено директором Інституту проблем природокористування та екології НАН, територія, на якій передбачалося проведення комплексу робіт з меліоративного покращення земель і подальшим наданням їх у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (городництво, пасовища, садівництво) розташована у північно-західній частині Самарської затоки (озеро імені Леніна) і за своїм статусом являє собою групу островів загальною площею близько 100 га. Група островів входить до складу території, яка зарезервована для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області. Рішенням сесії Дніпропетровської обласної ради «Про природно-заповідний фонд області» від 19 березня 2002 р. № 525-22/ХХІІІ на цій території планується створити об`єкт природно-заповідного фонду «Самарські плавні». На територіях, що зарезервовані для наступного заповідання об`єктів екологічної мережі (додаток до рішення Дніпропетровської обласної ради «Про внесення змін до рішення обласної ради від 22 березня 2006 року № 768-33/ІV «Про затвердження програми формування та розвитку національної екологічної мережі Дніпропетровської області на 2006-2015 роки»» № 576-19/V від червня 2009 року) забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан чи перешкоджає використанню за цільовим призначенням територій, що утворюють екологічну мережу, а саме порушення природних ландшафтів і поверхні ґрунту. Відповідно достатті 4 Водного кодексу Україниземлі, зайняті островами, належать до земель водного фонду. У постійне користування землі водного фонду надаються тільки водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. На островах, що розташовані у північно-західній частині Самарської затоки, розповсюджена деревна рослинність, яка формується окремими групами дерев (ясен звичайний або зелений, лох сріблястий, верба п`яти тичинкова, клен ясенелистий, тополя дельто листа, акація біла та ін.). Зі змісту висновку вбачається, що на висновок представлені, в тому числі: проект землеустрою № В06170708-017 (1\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 1), на 219 аркушах; проект землеустрою № В06170708-017 (2\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 2), на 236 аркушах (а.с. 53-69 Том І).
Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року провадження у кримінальній справі № 183/8071/13-к стосовно посадової особи - заступника начальника районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2ст. 364 КК України, - закрито за відсутності в діянні складу злочину.
Вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили встановлено, що органами досудового слідства посадова особа обвинувачувалася в тому, що він, будучи посадовою особою, призначеною наказом № 12-К від 01 квітня 2008 року на посаду заступника начальника районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Радянська, 12, тоді ж приступив до виконання своїх службових обов`язків. На підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації (РДА) № 859 від 27 червня 2006 року була затверджена оновлена конкурсна комісія з земельних питань, до складу якої, в тому числі, був включений начальник районного відділу земельних ресурсів, а за відсутності начальника відділу земельних ресурсів Новомосковського району, виконував обов`язки останнього, в тому числі на засіданнях конкурсної комісії при Новомосковській РДА. 29 лютого 2008 року до Новомосковської РДА надійшли заяви 35 громадян України, в тому числі, ОСОБА_1 , про надання їм у власність земельних ділянок по 2,0 га кожному, в районі торгового павільйону «Маяк» і садового товариства «Троянда», для ведення особистого сільського господарства, на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. Після цього, відповідно до розпорядження голови Новомосковської РДА ОСОБА_2 , перераховані вище заяви громадян були направлені до відділу земельних ресурсів Новомосковського району для вивчення та подальшої передачі на розгляд конкурсної комісії. У зв`язку з тим, що в названий період часу начальник відділу земельних ресурсів Новомосковського району перебував у черговій відпустці, його обов`язки виконував заступник начальника зазначеної державної організації. Розглянувши зазначені заяви громадян, заступник начальника відділу земельних ресурсів, будучи службовою особою заступником начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів і одночасно секретарем конкурсної комісії при Новомосковській РДА, усвідомлюючи той факт, що згідност. 58 Земельного кодексу України, землі, зайняті островами, належать до земель водного фонду, а відповідно дост. 59 Земельного кодексу України, землі водного фонду можуть передаватися громадянам лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також те, що передача земель водного фонду у власність кому-небудь, у тому числі для ведення особистого сільського господарства, заборонена, всупереч інтересам служби і держави, в порушення п.п. 2.8. і 2.9. своєї посадової інструкції прийняв протиправне рішення незаконно передати, зловживаючи своїм службовим становищем, землю трьох належних державі островів, загальною площею 70,0 га, що знаходяться в північно-західній частині Самарської затоки озера ім. В.І. Леніна, перерахованим вище громадянам України у власність для ведення особистого сільського господарства. 12 березня 2008 року в приміщенні Новомосковської РДА, за адресою: м.Новомосковськ, вул. Шевченка, 7, відбулося планове засідання конкурсної комісії з земельних питань, в ході якого обвинувачений, виступаючи в якості начальника районного відділу земельних ресурсів і одночасно секретарем зазначеної конкурсної комісії, доповів членам останньої про надходження до названої адміністрації вище перелічених заяв громадян, після чого, реалізуючи свій злочинний умисел, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в порушення п. 2.9. своєї посадової інструкції та вимог земельного законодавства України, запропонував передати у власність даним громадянам земельні ділянки по 2,0 га кожному для ведення особистого сільського господарства, розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області, в районі торгового павільйону «Маяк» і садового товариства «Троянда». При цьому, будучи фахівцем у галузі земельного законодавства України, а також згідно займаної посади зобов`язаним його дотримуватися, обвинувачений, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і бажаючи досягнення злочинного результату, нехтуючи своїми службовими обов`язками, навмисно не повідомив іншим членам конкурсної комісії, що згідно ст. 59 Земельного кодексу України, острови є землями водного фонду держави та надання даних земель у власність будь-кому для ведення особистого сільського господарства заборонено чинним законодавством, у зв`язку з чим вищевказані земельні ділянки не підлягали передачі у власність громадянам України. Після цього, за результатами розгляду заяв названих громадян, а також на підставі доповіді обвинуваченого, конкурсною комісією було прийнято рішення рекомендувати Новомосковській державній адміністрації передати у власність вище переліченим громадянам України, для ведення особистого сільського господарства 35 земельних ділянок, розміром по 2,0 га кожна, що знаходяться на 2 островах озера ім. В.І. Леніна, розташованих на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. В цей же день ОСОБА_3 , зловживаючи своїм службовим становищем, з метою подальшого надання до Новомосковської РДА, як секретар конкурсної комісії, підготував в електронному вигляді на службовій ПЕОМ, а після чого роздрукував і підписав протокол засідання конкурсної комісії № 132 від 12 березня 2008 року, в якому вказав вищевказане рішення комісії про виділення даних земель, розташованих на островах. На підставі даного рішення конкурсної комісії, 19 березня 2008 року начальником відділу земельних ресурсів Новомосковського району Бондарєвим М.М. було підготовлено розпорядження голови Новомосковської РДА № 431, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищевказаних земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого сільського господарства на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. Наприкінці березня 2008 року відповідно до заяв вищевказаних 35 громадян України та зазначеного розпорядження Новомосковської РДА № 431 від 19 березня 2008 року, інженер-геодезист Новомосковського РКП БТІ «Інвентаризатор», діючи відповідно до встановленої процедури розробки названого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого сільського господарства, провів заміри на місцевості запланованого до видачі земельної ділянки та визначив, що його площа становить 70,0 га, після чого склав проект акта вибору та обстеження даної земельної ділянки від 20 березня 2008 року, який у подальшому мав бути розглянутий і підписаний представниками контролюючих органів Новомосковського району. Після цього при невстановлених обставинах названий проект акта вибору та обстеження даної земельної ділянки було передано Давидову для розгляду та підпису. 20 березня 2008 року на виконання задуманого, діючи згідно з процедурою відведення землі, ОСОБА_3 , фактично не провівши візуальне обстеження земельної ділянки, запланованої до передачі у власність громадянам, тобто, діючи в порушення п. 2.8. своєї посадової інструкції та ст. 59 Земельного Кодексу України, зловживаючи своїм службовим становищем, підписав акт вибору та обстеження планованого до передачі у власність вказаної земельної ділянки, загальною площею 70,0 га, що містить відомості про факт нібито проведення ним його візуального обстеження, наявності з`єднання з сушею та придатності до подальшої передачі у власність громадянам для ведення особистого сільського господарства, після чого, як уповноважена особа, запевнив даний документ відбитком печатки відділу земельних ресурсів Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 110-114 Том І).
Крім того, судом першої інстанції досліджено протокол огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протокол огляду від 19 травня 2011 року з додатками, проведених у справі № 183/8071/13-к за участю спеціалістів, з яких, у сукупності зі скріншотами відомостей ДЗК з зазначенням на ньому просторового розташування та геоданих земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, співставлення геопросторового розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033 відповідно до відомостей ДЗК та вебпорталу kadastr.live, навігаційної програми GoogleEarth, відомостей про земельну ділянку 1223285500:01:402:0033 з Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0033, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою (а.с. 78-109 Том І).
Колегія суддів наголошує, що за висновками Верховного Суду у даній справі такі докази, що були досліджені судом першої інстанції є достовірні та достатні, за змістом та формою відповідають вимогам процесуального законодавства, чинного на момент їх складення, внаслідок чого суд правомірно узяв їх за належний доказ, а саме: протокол огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протокол огляду від 19 травня 2011 року з додатками.
Така правова позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до пункту «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.
Згідно з частинами першою, другою, пунктами «в», «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Колегія суддів відзначає, що, з`ясуючи предмет спору, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які ці правовідносини регулюють, суд першої інстанції вірно визначився, що спірна ділянка відноситься до земель водного призначення, яка, крім того, будучи у складі групи островів, входить до складу території, яка зарезервована для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, а також вірно встановив відсутність технічної документації щодо вибуття із власності держави вказаних ділянок саме як водного фонду, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
При цьому, доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять належного доведення створення, оголошення та іншого визнання спірної земельної ділянки, як острів чи рекреаційна зона, чи інша заборонена для відчуження у приватну власність земельна ділянка, як комунальна власність, колегія суддів відкидає, адже судом першої інстанції, що також наголошено і Верховним Судом у цій справі, правомірно взято до уваги відомості, викладені у листах Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року №1802/11, Висновку Інституту проблем природокористування та екології НАН, затверджений 22 червня 2010 року, у сукупності з розпорядженням Голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08, протоколом огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протоколом огляду від 19 травня 2011 року з додатками, скріншотами відомостей ДЗК, просторового розташування та геоданих земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0029, постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року, визначенням поняття острів, як частини суходолу, порівняно, невеликого розміру, оточеної з усіх сторін водою, що підтверджує той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0029, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, входить до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою, містять деревну рослинність, яка формується окремими групами дерев, що скаржником не спростовано.
Докази, здобуті прокурором в межах кримінального провадження, що містять доказову інформацію, яка стосується предмета доказування та отримані без порушення закону, є належними і допустимими в розумінні статей 76-80 ЦПК Україні
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про доведення прокурором належними та достатніми і допустимими доказами факту, що спірна земельна ділянка входить до складу групи земельних ділянок, оточених зі всіх сторін водою, тобто розташованих на острові, який не зайнятий лісами. При цьому, на момент прийняття розпорядження від 15 липня 2008 року № 1148-р-08, вказана земельна ділянка відносилась до державної власності та була земельною ділянкою водного фонду, що скаржником не спростовано.
Разом з цим належить зазначити, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України, а саме щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів. 
Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України.
Отже, суд першої інстанції, що узгоджується і з висновками Верховного Суду у цій справі, вірно дійшов висновку, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок водного фонду відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка, яка знаходиться на острові, не є залісненою, належить до водного фонду та набуття приватної власності на неї є неможливим, як і за жодних умов не може виникнути у нього і право володіння такою земельною ділянкою. Тому, ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду з порушенням норм ЗК України та Водного кодексу України не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, це треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
Таким чином, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом повернення земельної ділянки її власнику Піщанській сільській територіальній громаді в особі уповноваженого органу Піщанської сільської ради.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 у справі №359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу juranovitcuria - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
Доводи скаржника про те, що документи, на підставі яких він набув таке право власності на спірну земельну ділянку, враховуючи її цільове призначення, як для ведення особистого селянського господарства, не скасовані, колегія суддів не бере до уваги та вважає такі доводи безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено відношення цієї земельної ділянки до категорії островів, що не передбачено законодавчо для ведення селянського господарства та передачу таких земель у приватну власність та що узгоджується і з письмовими доказами у справі. Разом із цим належить наголосити, що доводи скаржника про те, що кримінальна справа відносно посадової особи, за розпорядженнями якої видавалась ця земельна ділянка у власність ОСОБА_1 , закрита за відсутністю складу злочину, ніяк не впливають на встановлений судом першої інстанції статус спірної земельної ділянки, як об`єкта природно-заповідного фонду, що не може передаватись у власність громадян.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність порушення майнових прав держави в особі Піщанської сільської ради встановлено судом на підставі письмових доказів правомірно, а відповідачем такі висновки не спростовані ані в суді першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги, а, відтак, останній не скористався наділеним, як сторона цивільного позову, правом змагальності, передбаченим ст. 12 ЦПК України, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Задовольняючи позовні вимоги прокуратури, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. 
Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  —  залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2024 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «07» квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено «16» квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров