ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 639/4991/23
провадження № 22-ц/818/1210/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
третя особа – Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2025 року в складі судді Рубіжного С.О.
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визначення батьківства.
Позовна заява мотивована тим, що він проживав з ОСОБА_2 без укладання шлюбу. Під час спільного мешкання у них народилась дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю під час внесення відомостей до свідоцтва про народження дитини було внесено своє прізвище, оскільки не було укладено шлюб.
Просив визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису №3636 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 19 липня 2018 року Новобаварським відділом запису актів цивільного стану у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актуальна назва Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), в графі прізвище дитини змінити з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », в графі батько змінити відомості про батька в якому зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України на « ОСОБА_1 , громадянин України».
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково, визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внесено зміни до актового запису № 336 про народження ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного 19 липня 2018 року Новобаварським відділом запису актів цивільного стану у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актуальна назва Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), зазначивши в графі відомості про батька « ОСОБА_1 , громадянство: Україна»; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову як необґрунтованого та не підтвердженого доказами.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судових засідань, у тому числі про проведення експертизи. У матеріалах справи відсутні докази отримання повісток (повідомлень, поштових квитанцій, електронних повідомлень з ЄСІТС тощо). Суд визнав факт батьківства на підставі посилання на ст. 109 ЦПК України, заявивши про «ухилення відповідачки від експертизи». Однак згідно з ухвалою від 26 червня 2025 року провадження було поновлено через неможливість проведення експертизи, що підтверджено офіційним повідомленням Харківського НДЕКЦ МВС № СЕ-19/121-25/9959-БД від 13.06.2025. Тобто експертиза не відбулася з технічних причин, а не через ухилення відповідачки. Крім того, вона та її син на той момент перебували на лікуванні, що підтверджується медичними довідками та випискою з медичної карти за травень - вересень 2025 року, тому фізично не могли прибути до експертної установи. Відповідно до позиції Верховного Суду (постанова від 22.12.2020 у справі № 760/14916/18), наслідки ухилення за ст. 109 ЦПК можуть застосовуватися лише за наявності належних доказів умисного небажання брати участь в експертизі. Таких доказів судом не наведено. Отже, застосування судом ст. 109 ЦПК є безпідставним і призвело до неправильного вирішення справи по суті. Суд першої інстанції не дослідив: чи дійсно відповідачка була повідомлена про експертизу; причини її неявки та стан здоров`я дитини; відсутність висновку експерта як ключового доказу з питання батьківства.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , що підтверджується актовим записом про народження № 336 від 19.07.2018. Батьками ОСОБА_7 записані: батько – ОСОБА_8 , мати – ОСОБА_2 (а.с.43 т.1). 
Відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за прізвищем та за вказівкою матері, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00042189709 від 07.11.2023 (а.с.44-45 т.1).
Відповідно до листа № 337 КНП ХОР «Обласний клінічний перинатальний центр» від 12.08.2023, в історії вагітності та пологів громадянки ОСОБА_2 під час надходження до установи, зі слів останньої, було зроблено запис щодо наявності батька майбутньої дитини - ОСОБА_1 , т.097-800-26-08. Інформація щодо відвідування лікувального закладу ОСОБА_1 в історії вагітності та пологів та у медичному закладі відсутня. Відповідно до справи історії вагітності та пологів ОСОБА_2 заява на участь ОСОБА_1 в партнерських пологах не подавалась, народжена дитина при виписці отримувалась матір`ю ОСОБА_2 . При оформленні в медичний заклад ОСОБА_2 до історії вагітності та пологів надавалась довідка щодо проходження флюорографії батьком, видана іншим лікувальним закладом. Відомості щодо осіб, присутніх при виписці матері та дитини з закладу відсутні (а.с.9 т.1).
Матеріали справи містять диск зі світлинами з зображенням сторін разом із дитиною, починаючи з виписки з пологового будинку (а.с.10,191 т.1).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення експертів під час проведення судової молекулярно-генетичної експертизи поставити наступне питання: чи є ОСОБА_1 біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ? Проведення експертизи доручити експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, попередивши експертів про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України. Для проведення експертизи направити експертам копію даної ухвали у цивільній справі №639/4991/23 (провадження №2/639/1958/23). Покладено на експерта обов`язок визначити день та час проведення експертизи та забезпечити виклик до експертної установи всіх учасників експертизи. У випадках нез`явлення учасників експертизи до експертної установи у визначений експертом день і час, зобов`язати експерта направити суду докази про отримання ними викликів експерта та докази їх ухилення від участі в експертизі. Проведення відбору зразків у ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проведення вказаної експертизи доручити експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Зобов`язано з`явитися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за викликом експерта для відбору експериментальних зразків до експертної установи для проведення експертизи. Надано експерту, якому буде доручено проведення по справі судової молекулярно-генетичної експертизи, в разі надання сторонами зразків біологічного матеріалу для проведення молекулярно-генетичного дослідження, відібраних в установленому порядку, дозвіл на часткове або повне знищення об`єктів дослідження, та на обробку персональних даних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_4 ,, ІНФОРМАЦІЯ_3 , для проведення судової експертизи. Після проведення експертизи, висновок експертизи з доданими матеріалами направити до Жовтневого районного суду м. Харкова. Оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1  (а.с.143-145 т.2).
З повідомлення судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 13.06.2025 № СЕ-19/121-23/9959-БД про неможливість проведення експертизи, вбачається, що 03.06.2025 та 11.06.2022 до відділу біологічних досліджень та обліку Харківського НДЕКЦ МВС для відбору зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи з`явився ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_4 , не з`явились. У зв`язку з чим експертна установа повідомила суд про неможливість проведення експертизи (а.с.171 т.2).
В суді першої інстанції були допитані свідки.
Свідок   ОСОБА_9 пояснив, що його син разом із відповідачкою проживали разом однією сім`єю 8 років в квартирі відповідача, потім у них народився син, приїздив забирати його з пологового. Приїздили до нього з онуком, як сім`я. ОСОБА_10 не бачив вже три роки. 
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що дитину приймає за рідного онука, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 жили разом, онук ходив у садок, у вихідні вона забирала його до себе. Перший рік війни проживала в Борках разом з онуком та невісткою, в лютому 2023 року ОСОБА_5 зателефонувала та попросила зібрати речі дитини, після чого забрала його до міста, більше онука не привозили.
Свідок ОСОБА_14 дав пояснення, що він тривалий час спілкувався з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , коли в них народилась дитина був на заробітках, тому з пологового не забирав, коли повернувся похрестив дитину. Стверджував, що мешкали родиною, про те що дитина не записана на батька дізнався після 2022 року. 
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 надала в копіях: виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 03.05.2025, відповідно до якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував в амбулаторно-поліклінічному закладі 03.05.2025; довідку від 04.09.2025, відповідно до якої ОСОБА_2 була на прийомі у педіатра в МДП № 2, хворіла на ОРВІ; довідку від 09.09.2025, відповідно до якої ОСОБА_2 , 2018 року народження, з 04.09.2025 по 09.09.2025 хворів; довідку від 27.09.2025, відповідно до якої ОСОБА_4 , 2018 року народження, не відвідував колектив з 15.09.2025 по 27.09.2025, хворів (а.с.5-7 т.3).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
За змістом положень статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. 
Тлумаченні статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 138 СК України жінці, яка народила дитину у шлюбі, надано право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.
Згідно з абзацами першим-третім пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 (далі - Правила № 52/2), якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі, за винятком випадків, передбачених абзацами другим, п`ятим та сьомим цього пункту. Якщо мати дитини під час державної реєстрації народження заявляє, що її колишній чоловік не є батьком дитини, і у зв`язку з цим просить не вказувати його батьком в актовому записі про народження дитини, її прохання може бути задоволене лише за наявності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також спільної заяви батьків про державну реєстрацію народження. У разі подання заяви про державну реєстрацію народження одним із батьків або іншою особою походження дитини від батька визначається у порядку, передбаченому абзацом другим пункту 15 цієї глави.
В абзаці дванадцятому пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил № 52/2 зазначено, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Згідно з підпунктом 2.13.1 пункту 2.13, пунктом 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
Згідно зі статтею 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 квітня 2019 року у справі «Міфсуд проти Мальти», заява № 62257/15, зазначено, що наразі ДНК-тест - це науковий метод для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
У постановах Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування а такій категорії справ. Доказами а такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто під час вирішення спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Висновок експертизи з питання походження дитини є одним з ключових доказів, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Таким чином, питання щодо походження дитини саме від конкретної особи, як батька, суд вирішує на підставі сукупності доказів.
Зазначений правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 444/526/18, від 08 березня 2023 року в справі № 205/5698/21 та ін.
Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) вказував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Судом встановлено, що запис про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, зокрема, за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою (водночас співпадає з іменем та по батькові позивача).
За заявою ОСОБА_1 у справі призначалася судова молекулярно-генетична експертиза.
Так, матеріали справи свідчать зокрема про те, що експертом призначалася дата відбору зразків для проведення експертизи на 03.06.2025, резервна дата 11.06.2025. 
Однак, 03.06.2025 та 11.06.2025 для відбору зразків для проведення експертизи з`явився ОСОБА_1 , в свою чергу ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 не з`явились. Станом на 13.03.2025 зразки біологічного матеріалу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_4 до установи не надходили.
Таким чином, експертиза не була проведена, оскільки відповідачка разом із дитиною, не з`явилася до експертної установи, що унеможливило її проведення. Про причину неявки відповідачкою не повідомлено. У зв`язку із зазначеним ухвала суду від 02.04.2025 залишена без виконання.
30.04.2025 представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 був повідомлений про наявність клопотання експерта від 28.04.2025 щодо надання зразків біологічного матеріалу із зазначенням відповідної адреси та дат, шляхом доставлення документа до електронного кабінету представника (а.с.162 т.2). 
Судом першої інстанції клопотання експерта від 28.04.2025 направлено на адресу ОСОБА_2 , однак повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.168-169 т.2).
Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц (провадження № 61-6484св22) та інших.
Судова практика з указаного процесуального питання щодо застосування статті 109 ЦПК України є сталою та незмінною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 була обізнана про наявність даної справи та про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Однак відповідачка разом із дитиною на її проведення не з`явилися.
У справі, яка переглядається, відповідачка не з`явилась до експертної установи, саме її неявка призвела до неможливості проведення експертизи. 
ОСОБА_2 або її представник не повідомляли про неможливість з`явитися до експертної установи з поважних підстав.
У постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 941/593/23 (провадження № 61-10002св25) зазначено, що відмовляючи в задоволенні позову саме за підстав відсутності висновку експертизи, суд першої інстанції не звернув увагу на положення статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Установивши, що саме відповідачка не з`явилася на експертизу разом із дитиною для відібрання зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, суд першої інстанції всі негативні наслідки поведінки відповідача, передбачені статтею 109 ЦПК України, помилково поклав на позивача.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив поведінку відповідачки ОСОБА_2 як ухилення від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка надала б можливість визначити наявність або відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому наявні підстави для застосування статті 109 ЦПК України, а саме встановлення факту для з`ясування якого у справі призначалася експертиза - факт походження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від ОСОБА_1 .
Надані до суду апеляційної інстанції копії довідок, з яких вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період 03.05.2025, з 04.09.2025 по 09.09.2025 та з 15.09.2025 по 27.09.2025 хворів висновків суду не спростовують, зважаючи на дати, що призначені для відбору зразків для проведення експертизи, а саме 03.06.2025, резервна дата 11.06.2025. 
Таким чином, підстави вважати, що у період дат відбору зразків для проведення експертизи, відповідачка разом з дитиною не з`явилися з поважних причин, відсутні. При цьому, будучи обізнаною про проведення експертизи ОСОБА_2 не зверталася ані до суду, ані до експертної установи з проханням щодо перенесення дати для відбору зразків.
Доказів того, що проведення експертизи чи відібрання біологічних зразків буде суперечити інтересам самої дитини судом не встановлено. Колегія суддів зауважує, що участь дитини у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи полягає лише у відібранні біологічних зразків, що не займає великої кількості часу. 
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33).
Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до пункту першого статті 7 Конвенції про права дитини має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
У справі «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11 ЄСПЛ звертав увагу, що повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків.
Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18 (провадження № 61-759св21).
Отже, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виснував, що позивачем обставини свого батьківства доказано шляхом реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування свого батьківства відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням поданих позивачем доказів та неможливості проведення експертизи, у зв`язку з не здачею відповідачем зразків для її проведення, видається більш вірогіднішим, ніж протилежне.
Суд у даній конкретній справі при вирішенні позовних вимог про визнання батьківства, виходив з найкращих інтересів дитини, а також того, що відповідачка будь-яких доказів на спростування позову не надала, ухилилася від проведення судової експертизи, та встановив походження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від ОСОБА_1 . 
Доводів щодо внесення змін до актового запису апеляційна скарга не містить.
Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог ОСОБА_1 обґрунтовано частково задоволено його позов.
Твердження ОСОБА_2 про те, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судових засідань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судова кореспонденція надсилалася ОСОБА_2 на адресу її реєстрації та до суду першої інстанції повернулися конверти з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом першої інстанції вимог статті 128 ЦПК України. Також матеріали справи свідчать про доставлення судових повісток про виклик до суду на відповідні дати до електронного кабінету представника ОСОБА_2 - адвоката Дмитрієва Ф.І. Таким чином, ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина