ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4603/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Новікової Н.А. 
розглянувши без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу № 922/4603/25
за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 16; код ЄДРПОУ: 14095412),
до відповідача Фізичної особи-підприємця Федяй Олени Сергіївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),
про стягнення орендної плати у розмірі 19 451,59 грн та пені у розмірі 5 970,68 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх. № 4603/25 від 23.12.2025) до відповідача, Фізичної особи-підприємця Федяй Олени Сергіївни, в якій просить суд стягнути заборгованість за договором оренди № 5243 від 09 вересня 2013 року у загальному розмірі 25 422,27 грн, з них: 19 451,59 грн – орендна плата станом на вересень 2024, 5 970,68 грн – пеня станом на вересень 2024.
Також позивач просить судові витрати, які складаються з судового збору, покласти на відповідача.
24.12.2025, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду позовну заяву Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (вх. № 4603/25 від 23.12.2025) та відкрито провадження у справі № 922/4603/25.
Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи:
1) позивачем надано:
- відповідь на відзив (вх. № 1010 від 14.01.2026);
2) відповідачем надано:
- відзив на позов (вх. № 498 від 08.01.2026);
- заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1375 від 19.01.2026).
Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. 
Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, всебічно та повно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке.

Як зазначено у позовній заяві, 09 вересня 2013 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (Позивач, Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Федяй Оленою Сергіївною (Відповідач, Орендар) був укладений Договір оренди № 5243 (надалі – «Договір»). Предметом зазначеного Договору, відповідно до п. 1.1., є строкове платне користування Майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що набуття Орендарем права користування майном настає після підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна. 
Як стверджує позивач, об`єкт оренди, визначений Договором, був переданий Орендодавцем Орендареві згідно акта приймання-передачі від 29 вересня 2009 року. В подальшому Договір, а також нарахування орендної плати та пені були припинені, а нежитлові приміщення повернені за актом від 19.09.2024.
Як зазначає позивач, Відповідачем належним чином не виконано обов`язки зі сплати орендних платежів у строк, порядку та розмірі, встановленими Договором, внаслідок чого виникла заборгованість перед бюджетом Харківської міської територіальної громади з оплати орендної плати за Договором в сумі 19 451,59 грн.
Крім цього, відповідно до п. 3.10 Договору передбачено, що орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується на користь балансоутримувача та бюджету м. Харкова з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення (включаючи день проплати). Згідно п. 3.4 Договору, нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акта приймання-передачі майна або з моменту розірвання Договору відповідно до п. 10.6. 
Як вказує позивач, враховуючи, що Відповідач порушував строки сплати орендної плати, в результаті чого виникла заборгованість зі сплати пені в розмірі 5970,68 грн.
08.01.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 498).
Як зазначає відповідач, відповідно до п. 1.2. Договору в редакції додаткової угоди від 27.12.2017 року майно передається в оренду з метою використання: розміщення суб`єкта господарювання, що надає освітні послуги та має відповідну ліцензію.
Відповідач зареєстрований як, фізична особа-підприємець, основним видом економічної діяльності якого є дошкільна освіта та має ліцензію на надання освітніх послуг у сфері дошкільної освіти (догляд за дітьми дошкільного віку; виховання і навчання дітей дошкільного віку) видану на підставі Наказу Департаменту науки і освіти від 18.12.2013 № 736, рішення РЕР від 18.12.2013 зі строком дії до 18.12.2016. Водночас відповідно до п. 6 ст. 21 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (далі — Закон), ліцензії на провадження видів господарської діяльності, зазначених у статті 7 цього Закону, зокрема, які є чинними на день набрання чинності цим Законом та мали обмежений термін дії, є безстроковими і можуть бути, за заявою ліцензіата, переоформлені відповідним органом ліцензування безкоштовно у тижневий строк. Таким чином ліцензія відповідача на надання освітніх послуг є чинною.
До початку збройної агресії російської федерації та повномасштабного вторгнення на територію України в лютому 2022 року відповідач добросовісно виконував умови договору щодо своєчасного внесення орендної плати в передбачених договором розмірах. Однак, з початком військової агресії проти України, у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю, загальною небезпечною обстановкою та відсутністю нормальних умов для проживання на території м. Харків, відповідач був вимушений фактично припинити здійснювати господарську діяльність та виїхати за кордон, а отже перестав фактично використовувати орендоване приміщення з незалежних від нього причин.
В подальшому відповідач сподівався повернутися до України та продовжувати здійснення господарської діяльності, однак безпекова ситуація у м. Харкові та в країні в цілому не дозволяла цього зробити, у зв`язку з чим за ініціативою відповідача Договір був розірваний, що підтверджується доданими до позову копіями звернення відповідача, акту приймання-передачі з орендного користування нежитловим приміщенням від 19.09.2024 та наказу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна від 17.10.2024 № 738 про припинення договору оренди № 5243 від 09.09.2013.
Щодо підставності позовних вимог позивача про стягнення з відповідача орендної плати за Договором та нарахованої пені у період після лютого 2022 року Відповідач вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 р. «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, на законодавчому рівні воєнний стан неодноразово продовжувався, й наразі триває.
Згідно з п. 1 питання 2 порядку денного Протоколу засідання Ради оборони Харківської області ХДА № 10 від 15.08.2022 вирішено, що на період дії воєнного стану освіта здійснюється дистанційно. Ухвалено запровадження з початку навчального року на території Харківської області дистанційної форми здобуття освіти у закладах освіти всіх рівнів та всіх форм власності протягом 2022/2023 навчального року на період дії воєнного стану, в очному режимі заклади освіти не здійснюють освітню діяльність. В подальшому згідно з п. 2 питання 1 Протоколу засідання Ради оборони Харківської області № 7 від 07.07.2023 вирішено п. 1 питання 2 порядку денного Протоколу засідання Ради оборони Харківської області ХДА № 10 від 15.08.2022 щодо організації освітнього процесу у дистанційній формі здобуття освіти протягом 2022/2023 навчального року у закладах освіти на території Харківської області в умовах воєнного стану визнати таким, що втратив чинність. Натомість згідно з п. 3 питання 1 Протоколу засідання Ради оборони Харківської області № 7 від 07.07.2023 вирішено керівникам закладів вищої освіти, засновникам закладів освіти незалежно від форми власності прийняти рішення щодо форми здобуття освіти відповідно до вимог чинного законодавства за наявності у закладі освіти захисної споруди цивільного захисту, яка відповідає вимогам ДБН В.2.2-5-97 «Будинки і споруди. Захисні споруди цивільного захисту», затверджених наказом Держкоммістобудування України від 08.07.1997 № 106 (зі змінами), окрім дистанційної форми здобуття освіти.
Оскільки нежитлова будівля за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 51-б, літ «А-2», в якій відповідачем були орендовані нежитлові приміщення згідно Договору, не мала захисної споруди цивільного захисту, яка б відповідала вимогам ДБН В.2.2-5-97 «Будинки і споруди. Захисні споруди цивільного захисту», затверджених наказом Держкоммістобудування України від 08.07.1997 № 106 (зі змінами), отже забезпечити безпечне надання освітніх послуг в орендованому приміщенні було неможливо, таким чином рішення щодо форми здобуття освіти відповідно до вимог чинного законодавства, окрім дистанційної форми здобуття освіти, відповідачем не приймалося. Вказані вище обставини свідчать про неможливість використання відповідачем орендованих нежитлових приміщень за адресою м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 51-б, літ «А-2» за цільовим призначенням (тобто з метою надання освітніх послуг дітям дошкільного віку) з незалежних від відповідача причин.
Зазначене, на думку відповідача, свідчить про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, та необхідність звільнення відповідача від сплати орендної плати, зокрема, починаючи з березня 2022 по 19.09.2024 (тобто за період щодо якого позивач просить стягнути на свою користь таку орендну плату).
Відносно нарахування пені Відповідач зазначає, що в даному з огляду на те, що за змістом ч. 6 ст. 762 ЦК України орендар взагалі звільняється від свого зобов`язання щодо сплати орендної плати, а за відсутності зобов`язання як такого, питання відповідальності за його порушення апріорі поставати не може.
14.01.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 1010).
Як зазначено у цій заяві по суті справи, за період з березня до вересня 2022 Позивачем нараховувалася пеня на попередню заборгованість, оскільки на підставі п. 1 рішення Харківської міської ради від 01 грудня 2023 року № 496/23 «Про деякі питання нарахування та сплати орендної плати за користування майном комунальної власності Харківської міської територіальної громади під час дії воєнного стану», Відповідача було звільнено від орендної плати. Водночас договір оренди № 5243 від 09.09.2013 (далі – «Договір»), відповідно до п. 4.4. якого Відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (у грошовій формі), зберігав чинність на час введення Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану в Україні, що є достатньою підставою для продовження нарахування орендної плати та пені під час війни.
Обґрунтовуючи свої заперечення, Відповідач посилається на відсутність можливості користування орендованим майном, що є підставою для звільнення від плати за Договором на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.
Однак у пункті 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування норми частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.
Проте як впродовж дії Договору, так і під час розгляду цієї справи, Відповідач не надав належних та допустимих доказів відсутності можливості користування об`єктом оренди, що свідчить лише про припущення такої неможливості як підстави для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.
19.01.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1375).
Відповідач зазначає, що Харківська міська рада, як представницький орган місцевого самоврядування, який відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» наділяється правом представляти інтереси територіальної громади м. Харків і приймати від її імені рішення вирішила звільнити орендарів від орендної плати на період з березня по вересень 2022 року. Однак в теперішній час, стверджуючи про необхідність виконання умов Договору, не зважаючи на наявність вказаного вище рішення Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, яке є стороною Договору та структурним підрозділом Харківської міської ради діє суперечливо, непослідовно, а отже недобросовісно.
Відповідно позиції позивача по застосуванню ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України відповідач категорично не погоджується та вважає її безпідставною, з огляду на те, що, як зазначалося у відзиві, відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності, який на підставі відповідної ліцензії має право на надання освітніх послуг, на підтвердження чого до відзиву надані інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також копія ліцензії відповідача. Також метою використання орендованих приміщень, відповідно до п. 1.2. Договору в редакції додаткової угоди від 27.12.2017 року, копія якого міститься в матеріалах справи, є розміщення суб`єкта господарювання, що надає освітні послуги та має відповідну ліцензію.
Після початку повномасштабного вторгнення на територію України відповідач була вимушена виїхати з України, на підтвердження чого відповідачем надана копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон з відміткою компетентних державних органів про перетин державного кордону України в напрямку - на виїзд.
Як зазначалося у відзиві, Радою оборони Харківської області були прийняті рішення, оформлені протоколами ХДА № 10 від 15.08.2022 та № 7 від 07.07.2023, відповідно до яких на території м. Харкова фактично заборонено організовувати освітній процес безпосередньо у закладах освіти. Копії вказаних протоколів подані до матеріалів справи разом із відзивом. Враховуючи таку заборону, а також мету використання орендованого приміщення, відповідно до п. 1.2 Договору, відповідач об`єктивно, тобто за наявності обставин за які він не відповідає, не мав можливості не лише надавати освітні послуги відповідно до свого виду економічної діяльності, але й використовувати приміщення з іншою метою, оскільки б це було порушенням умов Договору.
Відповідач зазначає, що у відповіді на відзив позивач обмежився лише сухим твердженням про начебто ненадання відповідачем доказів його правової позиції, уникнувши будь-якого аналізу та міркувань з приводу наданих відповідачем доказів, зокрема, вказаних рішень Ради оборони Харківської області, отже можна стверджувати, що у позивача відсутні обгрунтовані аргументи щодо правової позиції відповідача, а твердження про ненадання відповідачем доказів своєї правової позиції є безпідставним, необгрунтованим й таким, що спростовується матеріалами справи.

Надаючи правову кваліфікацію вищевказаним обставинам, що стали предметом спору між сторонами у даній справі, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з такого.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Отже, укладаючи та підписуючи договір сторони чітко визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення умов договору.
Згідно із частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 09 вересня 2013 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Федяй Оленою Сергіївною (орендар) був укладений Договір оренди № 5243.
Додатковою угодою від 27.12.2013 року до Договору викладено Договір в новій редакції.
Відповідно до п. 1.1. Договору (тут і надалі в редакції додаткової угоди від 27.12.2013 року) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху № 35, 38, 39, 40, 43, 44 загальною площею 119,1 кв.м. нежитлової будівлі, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 51-Б, літ. “А-2” та знаходиться на балансі управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради.
Відповідно до п. 3.2. Договору базова орендна плата становить 632,39 грн без ПДВ за жовтень 2017 року. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування Орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно. Орендар сплачує орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності (п. 3.6. Договору).
У відповідності до п. 3.4. Договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акта приймання-передачі Майна або з моменту розірвання Договору відповідно до п. 10.6.
19.09.2024 року між сторонами підписано акт приймання-передачі з орендного користування нежитлового приміщення.
Як стверджує позивач та зазначено у розрахунку заборгованості, у відповідача наявна заборгованість з орендної плати в період з червня 2021 року по вересень 2024 року у загальному розмірі 19 451,59 грн.
Натомість відповідач, не заперечуючи щодо правильності розрахунку позивача, зазначає про те, що Відповідач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, а саме за період з 24.02.2022 по день повернення приміщення.
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що має ліцензію на надання освітніх послуг у сфері дошкільної освіти (догляд за дітьми дошкільного віку; виховання і навчання дітей дошкільного віку) видану на підставі Наказу Департаменту науки і освіти від 18.12.2013 № 736, рішення РЕР від 18.12.2013.
Однак з початком військової агресії проти України, у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю, загальною небезпечною обстановкою та відсутністю нормальних умов для проживання на території м. Харків, відповідач припинив здійснювати господарську діяльність та виїхав за кордон, а отже перестав фактично використовувати орендоване приміщення.
В обґрунтування неможливості використання приміщення, відповідач посилається на протокол засідання Ради оборони Харківської області ХДА № 10 від 15.08.2022 згідно з п. 1 питання 2 порядку денного вирішено, що на період дії воєнного стану освіта здійснюється дистанційно. Ухвалено запровадження з початку навчального року на території Харківської області дистанційної форми здобуття освіти у закладах освіти всіх рівнів та всіх форм власності протягом 2022/2023 навчального року на період дії воєнного стану, в очному режимі заклади освіти не здійснюють освітню діяльність. Також, відповідач посилається на протокол засідання Ради оборони Харківської області № 7 від 07.07.2023 згідно з п. 3 питання 1 вирішено керівникам закладів вищої освіти, засновникам закладів освіти незалежно від форми власності прийняти рішення щодо форми здобуття освіти відповідно до вимог чинного законодавства за наявності у закладі освіти захисної споруди цивільного захисту, яка відповідає вимогам ДБН В.2.2-5-97 «Будинки і споруди. Захисні споруди цивільного захисту», затверджених наказом Держкоммістобудування України від 08.07.1997 № 106 (зі змінами), окрім дистанційної форми здобуття освіти.
Детально проаналізувавши доводи відповідача та позивача, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У п. 6.7. – 6.8., 6.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 зазначено, що згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Відсутність у частині 6 статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 січня 2025 року у справі № 915/1592/23 зазначено, що звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, тому може застосовуватись за виключних або надзвичайних обставин. Такими є обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що саме в цьому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. У свою чергу суд оцінює надані стороною доводи з урахуванням вимог статей 13, 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.11.2023 у справі № 911/1203/21, від 27.02.2024 у справі № 922/2258/23 суд звертає увагу на помилковість ототожнення неможливості використання орендованого майна (тобто повну відсутність доступу) з неможливістю здійснення господарської діяльності в орендованому приміщенні у спірний період.
Як встановлено судом, відповідач посилається на той факт, що з початком військової агресії проти України, у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю, загальною небезпечною обстановкою та відсутністю нормальних умов для проживання на території м. Харків, відповідач був вимушений фактично припинити здійснювати господарську діяльність та виїхати за кордон, а отже перестав фактично використовувати орендоване приміщення з незалежних від нього причин. 
Суд звертає увагу, що враховуючи надзвичайних характер подій, що сталися 24.02.2022 Харківською міською радою було прийнято рішення про звільнення орендарів від орендної плати на період з березня по вересень 2022 року, що знайшло своє відображення у розрахунку позивача.
Отже, дослідження підставності застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України за період з березня по вересень 2022 року не є доцільним, адже за цей період відповідач і так був звільнений від орендної плати на підставі рішення Харківської міської ради.
В свою чергу, аналізуючи підставність застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України починаючи з жовтня 2022 року суд зазначає, що сам по собі факт виїзду відповідача за кордон не може свідчити про наявні підстави для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення від сплати орендної плати, оскільки визначальним критерієм застосування вказаної норми є саме об`єктивна неможливість використання орендованого майна, а не суб`єктивне рішення орендаря щодо припинення користування ним.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у вищезазначених постановах, обставини, які унеможливлюють використання майна, повинні мати безпосередній вплив на можливість доступу до об`єкта оренди та фактичного користування ним. Натомість припинення господарської діяльності, зміна місця перебування орендаря, економічна недоцільність використання приміщення або погіршення умов ведення діяльності самі по собі не свідчать про неможливість використання орендованого майна у розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України.
Відносно посилання відповідача на провадження освітньої діяльності, чинної ліцензії, а також протоколів засідання Ради оборони Харківської області як доказів наявності обставин, що підтверджують про правомірність застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України, суд зазначає наступне.
Дійсно ч. 6 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. На підставі ч. 3 ст. 75 ГПК України, суд визнає, що з 24.02.2022 місто Харків та відповідні населені пункти Харківської області (згідно із відповідним наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України) перебувають (-ли) у зоні проведення активних бойових дій через широкомасштабне вторгнення рф на територію України. При цьому, очевидним є той факт, що це є як наслідком зниження обсягів здійснення підприємницької діяльності або так і взагалі її припинення. Однак, в кожному конкретному випадку, відповідна сторона має довести доказами, що саме в її конкретному випадку мають місце ці обставини, що зумовлені загальновідомими подіями.
Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач був позбавлений доступу до орендованого приміщення, що приміщення було знищене, пошкоджене, зайняте іншими особами, або що існували інші об`єктивні перешкоди, які б унеможливлювали перебування у ньому, зберігання майна чи інше користування за цільовим призначенням. 
Також слід врахувати, що введення воєнного стану та пов`язані з цим ризики безпеки мають загальний характер та поширюються на невизначене коло осіб, однак самі по собі не є безумовною підставою для звільнення від виконання грошових зобов`язань за договором оренди, якщо орендоване майно зберігало фізичну можливість використання та доступ до нього не був обмежений. Відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів знищення чи пошкодження орендованих приміщень.
Більше того, відповідачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами військової агресії та саме неможливістю використання конкретного орендованого приміщення, як того вимагають приписи статей 13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку доказування та належності доказів.
Суд зазначає, що оцінює наведені відповідачем посилання на протоколи засідань Ради оборони Харківської області № 10 від 15.08.2022 та № 7 від 07.07.2023 у сукупності з іншими матеріалами у справі. Як вбачається із матеріалів справи, позиція відповідача щодо необхідності звільнення її від орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України виникла тільки під час судового розгляду справи. До матеріалів справи не представлено письмових звернень до позивача з проханням застосування до правовідносин сторін ч. 6 ст. 762 ЦК України, тобто звільнення від орендної плати. Так, це не є умовою застосування цієї норми, однак це відображає добросовісність поведінки орендаря. Позивач розраховува весь цей період на належне виконання зобов`язань Відповідачем, що орендна плата за комунальне майно буде сплачуватися, а інакше сенс орендних правовідносин втрачається. Відповідач продовжував залишатися стороною діючого договору оренди, не ініціював його припинення та не вчинив дій, спрямованих на належне врегулювання правовідносин з орендодавцем, що свідчить про збереження правового режиму користування майном та відповідного обов`язку зі сплати орендної плати. Крім того, хоча відповідач і посилається на запровадження дистанційної форми навчання, однак не надає жодного внутрішнього документа щодо запровадження такої форми безпосередньо у відповідача.
Тобто, відповідач маючи діючий договір та фізичний доступ до приміщень (іншого не представлено до матеріалів справи), мала можливість його використовувати, однак всупереч умовам договору не сплачувала орендну плату. 
Суд зазначає про те, що відповідач помилково ототожнює неможливість використання орендованого майна (тобто повну відсутність доступу) з неможливістю здійснення господарської діяльності в орендованому приміщенні у спірний період у зв`язку зі зміною безпековою ситуацією, що не є тотожним об`єктивній неможливості користування майном у розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України.
За таких обставин суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України у спірний період, оскільки відповідачем не доведено об`єктивної, безпосередньої та повної неможливості використання орендованого майна з причин, які не залежали від його волі, а наведені доводи фактично зводяться до неможливості здійснення господарської діяльності, що не звільняє від виконання грошових зобов`язань за договором оренди.
Враховуючи вищевикладені висновки та на підставі наданого розрахунку заборгованості за спірний період (з червня 2021 року по вересень 2024 року), а також відсутності контррозрахунку відповідача, суд прийшов до висновку про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 19451,59 грн орендної плати за Договором. Відповідачем не представлено до матеріалів справи доказів оплати цієї заборгованості.
Крім того, пунктом 3.10 Договору передбачено, що орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі стягується на користь Орендодавця з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення (включаючи день проплати). Згідно п. 3.4. Договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акта приймання-передачі майна або з моменту розірвання Договору відповідно до п. 10.6. Відповідно до п. 7.3. Договору у разі прострочення Орендарем виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати в повному обсязі чи частково нарахування та стягнення пені проводиться до моменту сплати основної суми боргу у встановленому п. 3.10 Договору порядку незалежно від строку та моменту, коли зобов`язання повинно було бути виконано.
Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).
Здійснивши перевірку суми нарахованої позивачем пені, суд прийшов до висновку, що вона здійснена арифметично вірно, а отже підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме у сумі 5 970,68 грн.
Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.
Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повне задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.
У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Федяй Олени Сергіївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 16; код ЄДРПОУ: 14095412) за договором оренди № 5243 від 09 вересня 2013 року орендну плату у розмірі 19 451,59 грн, пеню у розмірі 5 970,68 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2422,40 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256,257 ГПК України.
Рішення складено і підписано 20.02.2026 року.

Суддя		Н.А. Новікова