ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 м.Дніпро 
Справа № 908/3641/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач)суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.
за участі:
секретаря судового засідання - Кахикало А.С.
представника позивача – Барчунінов К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 (суддя Науменко А.О.)

за позовом Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО»

про стягнення 486 000 грн 00 коп.
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Акціонерне товариство «МОТОР СІЧ» звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом, який надійшов 03.12.2025 через систему «Електронний суд», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» 486 000 грн, з яких: пеня у розмірі 328 500,00 грн та штраф у розмірі 157 500,00 грн за Договором № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023 та Специфікацією № 29 від 29.08.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прострочив виконання договірного зобов`язання щодо своєчасної поставки товару (підшипник 25-126114Р у кількості 30 шт. на суму 2 250 000,00 грн) згідно з Договором № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023 та Специфікацією № 29 від 29.08.2023. Строк поставки за Специфікацією становив 30-90 діб з моменту її підписання та спливав 27.11.2023. На підставі п. 8.3 Договору позивач нарахував пеню у розмірі 0,04% вартості непоставленої продукції за кожен день прострочення за період з 28.12.2023 по 27.12.2024 (365 днів) у сумі 328 500,00 грн та штраф у розмірі 7% від вартості непоставленої продукції у сумі 157 500,00 грн. Позивач також направляв відповідачу претензію № 1787/СПЗ від 03.05.2024, яка залишилась без відповіді.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО», ідентифікаційний код юридичної особи 42774470 (вул. Червона, буд. 3, офіс 136А, м. Запоріжжя, 69068) на користь Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ», ідентифікаційний код юридичної особи 14307794 (пр. Моторобудівників, 15, м. Запоріжжя, 69068) 328 500 (триста двадцять вісім тисяч п`ятсот) грн пені, 157 500 (сто п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) грн штрафу та 5 832 (п`ять тисяч вісімсот тридцять дві) грн 00 коп. судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що доказів поставки продукції за Договором та Специфікацією сторонами не надано, водночас позивачем доведено прострочення поставки продукції за Договором з боку відповідача. 
Суд визнав розрахунки позивача обґрунтованими, а вимоги про стягнення штрафних санкцій - правомірно заявленими. 
Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО», в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження у справі № 908/3641/25, змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 в частині стягнення пені, застосувавши частину шосту статті 232 Господарського кодексу України (у редакції, чинній у спірний період) та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23), визначивши розмір пені в межах 28.12.2023-27.05.2024 у сумі 136 800,00 грн., застосувати частину третю статті 551 ЦК України та статтю 233 ГК України (у редакції, чинній у спірний період), зменшивши розмір штрафних санкцій (пеня та штраф) до справедливого і пропорційного рівня з урахуванням істотних обставин воєнного стану та системних відключень електроенергії, а також з огляду на відсутність доведених збитків Позивача та необхідність забезпечення балансу інтересів сторін до 30000,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат за результатами апеляційного перегляду.

Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції стягнув пеню за 365 днів (з 28.12.2023 по 27.12.2024) у сумі 328 500,00 грн, не застосувавши правило про припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором, передбачене ч. 6 ст. 232 ГК України у редакції, чинній у 2023– 2024 роках. Апелянт посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23), згідно з яким формулювання в договорі «за кожен день прострочення» лише характеризує поденний механізм обчислення пені та не означає встановлення договором іншого, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій; за відсутності прямого визначення іншого строку у договорі нарахування пені припиняється через шість місяців. Аналогічний підхід підтверджено постановами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/17753/18 та від 22.08.2019 у справі № 914/508/17.
За доводами скаржника, оскільки строк поставки спливав 27.11.2023, шестимісячний строк нарахування пені закінчується 27.05.2024. З урахуванням умови п. 8.3 Договору про нарахування пені у разі прострочення більше тридцяти днів, максимально допустимий період нарахування пені становить з 28.12.2023 по 27.05.2024 включно - 152 календарні дні. За добового розміру пені 900,00 грн (2 250 000,00 грн Ч 0,04%), пеня в межах 152 днів становить 136 800,00 грн. У частині понад 136 800,00 грн пеня нарахована та стягнена судом поза межами строку нарахування, визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, та всупереч правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
Апелянт також зазначає, що хоча оскаржуване рішення ухвалено 04.02.2026, тобто після втрати чинності ГК України (28.08.2025 на підставі Закону від 09.01.2025 № 4196-IX), предмет спору стосується нарахування пені і штрафу за період прострочення у 2023– 2024 роках, коли норми ГК України були чинними, а тому суд мав застосувати ч. 6 ст. 232 ГК України як норму, чинну на момент виникнення та перебігу порушення.
Крім того, апелянт вказує, що п. 8.3 Договору передбачає обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у відповідному періоді. Суд першої інстанції, стягнувши пеню у розмірі 328 500,00 грн, не встановив та не навів у рішенні: яка саме облікова ставка НБУ діяла у відповідні періоди прострочення; яким чином співвідноситься ставка 0,04% на день із обмеженням у вигляді подвійної облікової ставки як річного показника; чи не призводить заявлений до стягнення розрахунок до перевищення договірної межі. Невстановлення та невмотивування цих обставин, на думку апелянта, є істотним порушенням вимог щодо повного і всебічного встановлення обставин справи та оцінки доказів.
Апелянт звертає увагу на те, що суд у мотивувальній частині одночасно встановив два взаємовиключні висновки: «Доказів поставки продукції за Договором та Специфікацією Сторонами не надано» та «Позивачем доведено прострочення поставки продукції за Договором з боку Відповідача». Для доведення прострочення поставки необхідно встановити факт невиконання зобов`язання у погоджений строк та відповідний період прострочення, що має підтверджуватися належними доказами. Суд не навів у рішенні, які саме докази підтверджують обставини непоставки у строк, тривалість прострочення та підстави для нарахування санкцій. Зафіксована відсутність доказів поставки з боку обох сторін за правилами ст. 74 ГПК України не означає автоматичного доведення позовних вимог позивача.
Апелянт також заявляє клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України (у редакції, чинній у спірний період), посилаючись на те, що штрафні санкції у сукупності набувають непропорційного характеру, не відповідають компенсаційній природі неустойки та порушують баланс інтересів сторін. Апелянт посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, в якій зазначено, що зменшення розміру неустойки є правом суду, а норми ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також на постанову від 22.05.2024 у справі № 911/95/20, якою підтверджено дискреційний характер повноваження суду щодо зменшення штрафних санкцій.
Апелянт звертає увагу, що період виконання зобов`язань та період нарахування пені/штрафу припали на дію правового режиму воєнного стану, масовані удари по енергетичній інфраструктурі та системні тривалі відключення електроенергії, що об`єктивно впливали на господарську діяльність. Апелянт посилається на загальний офіційний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та введенням воєнного стану, а також на ст. 617 ЦК України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». За таких умов стягнення штрафних санкцій у заявленому розмірі без доведення позивачем реальних збитків і без оцінки впливу надзвичайних обставин, на думку апелянта, суперечить принципам справедливості, розумності та співмірності відповідальності.

Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу 
Акціонерне товариство «МОТОР СІЧ» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 - без змін, посилаючись на наступне:
Щодо нарахування пені за 365 днів та посилання апелянта на ч. 6 ст. 232 ГК України, позивач зазначає, що відповідач посилається на практику Верховного Суду, яка стосувалась періоду дії ГК України, проте з 28.08.2025 ГК України втратив чинність. У зв`язку з цим позивач вимушений застосовувати норми ЦК України при нарахуванні пені та штрафу. Строк нарахування неустойки, раніше встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України у шість місяців, скасовано у зв`язку із втратою чинності ГК. Наразі існує обмеження у стягненні неустойки лише за строком позовної давності - для вимог про стягнення неустойки встановлено строк позовної давності в один рік відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Позивач також посилається на Закон від 14.05.2025 № 4434-IX, яким з розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК виключено п. 19 щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану.
Окрім того, щодо форс-мажорних обставин позивач зазначає, що відповідно до п. 9.2 Договору сторона, для якої настали форс-мажорні обставини, зобов`язана не пізніше 10 календарних днів повідомити у письмовій формі іншу сторону про їх настання, а факти мають бути підтверджені сертифікатом ТПП, який направляється не пізніше 30 календарних днів від дати повідомлення. Відповідач не повідомляв позивача про настання форс-мажорних обставин та не надав відповідного сертифіката. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, в якій зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, а також на постанову від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, де зроблено висновок, що лист ТПП не є сертифікатом у розумінні ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Кожен суб`єкт господарювання має доводити наявність форс-мажорних обставин щодо конкретного договору (постанова ВС від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22).
Також, позивач звертає увагу, що відповідачем не надано суду першої інстанції жодного доказу в обґрунтування необхідності зменшити розмір штрафних санкцій. Обов`язок доведення існування обставин, що можуть бути підставою для зменшення, покладається на відповідача (постанова ВС від 14.07.2021 у справі № 916/878/20). Відповідач не надав звіту про фінансові результати, не довів скрутний фінансовий стан та не обґрунтував необхідність зменшення. Позивач також повідомляє, що АТ «МОТОР СІЧ» є провідним оборонним підприємством України, з листопада 2022 року перебуває під контролем держави для забезпечення потреб ЗСУ, і непоставлення комплектуючих контрагентами призводить до порушення строків виробництва та ремонту за державним замовленням. Відповідач по сьогоднішній день не виконав умови Договору за Специфікацією № 29 щодо поставки підшипника 25-126114Р у кількості 30 шт. на суму 2 250 000,00 грн.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 (суддя Науменко А.О.). Витребувано з Господарського суду Запорізької області справу № 908/3641/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 07.04.2026 о 10:00 год.
02.03.2026 матеріали справи № 908/3641/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Представник відповідача (апелянта) у судове засідання 07.04.2026 не з`явився, відомостей про причини неявки суду не надав.
Відповідно до положень ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи належне повідомлення учасників провадження про дату, час і місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для розгляду оскаржуваного рішення та з огляду на те, що явка повноважених представників в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія апеляційного суду дійшла висновку про можливість розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
07.04.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
24.01.2023 між Публічним акціонерним товариством «МОТОР СІЧ» (Покупець, Позивач) та ТОВ «ІМЕКС ТЕХНО» (Постачальник, Відповідач) укладено договір № 0303/23-Д(УЗ) (Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується передати, а Покупець прийняти та оплатити продукцію на умовах передбачених цим Договором (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору, кількість, номенклатура Продукції зазначаються в специфікаціях до цього Договору, які є його невід`ємною частиною (далі – «Специфікація»).
Згідно із п. 3.2. Договору, Постачальник зобов`язується поставити Продукцію на умовах поставки, вказаних в Специфікаціях.
Пунктом 3.3. Договору передбачено, що строки поставки Продукції вказуються в Специфікаціях.
Відповідно до п. 5.1. Договору, оплата Покупцем Продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, вказаний в цьому Договорі.
Згідно із п. 5.2. Договору, умови оплати Продукції узгоджуються Сторонами, в Специфікації до Договору.
29.08.2023 між Позивачем та Відповідачем укладено Специфікацію № 29, відповідно до якої Відповідач передає, а Позивач приймає і оплачує наступну Продукцію, а саме: 1. Підшипник 75-7000102БТ2 у кількості 20 шт., ціна одиниці без ПДВ 5500,00грн, 110 000,00грн за 20шт.; 2. Підшипник 25-126114Р у кількості 30 шт., ціна одиниці без ПДВ 75000,00грн, 2 250 000,00грн за 30шт.;
Згідно з п. 1 Специфікації № 29 умови оплати: 100% оплата протягом 10 банківських днів після оприбуткування і задовільного результату вхідного контролю.
Відповідно до п. 2 Специфікації, строк постачання 30-90 діб з моменту підписання Специфікації.
В п. 8.3. Договору визначили, що у випадку порушення терміну поставки Продукції більше тридцяти днів Постачальник сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,04% вартості не поставленої продукції за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, а за прострочку більше шестидесяти днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленої продукції.
Згідно з позовом, останній день поставки продукції 27.11.2023, початок нарахування пені з 28.12.2023; початок нарахування штрафу у розмірі 7% від вартості непоставленої продукції з 27.01.2024.
Враховуючи прострочення з поставки товару, Позивач звернувся до Відповідача з претензією № 1787/СПЗ від 03.05.2024, якою запропоновано сплатити штрафні санкції та пеню за порушення строків поставки продукції відповідно до Специфікації № 29 від 29.08.2023.
Відповідь на претензію Відповідачем Позивачеві не надано. Штраф Відповідачем не сплачено. 
Стягнення з Відповідача на користь Позивача 486 000 грн, з яких: пеня у розмірі 328500,00 грн, штраф у розмірі 157500,00 грн за Договором № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023 року та Специфікацією № 29 від 29.08.2023 є предметом позовних вимог у даній справі. 

Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Спірні правовідносини сторін виникли за Договором № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023 (Специфікація № 29 від 29.08.2023), який за своєю правовою природою є договором поставки. 
За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до Специфікації № 29 від 29.08.2023 до Договору № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023 сторони погодили поставку підшипника 25-126114Р у кількості 30 шт. за ціною 75 000,00 грн за одиницю (без ПДВ), що становить загальну вартість 2 250 000,00 грн.
Строк поставки товару визначено сторонами у межах 30– 90 діб з моменту підписання відповідної Специфікації.
Згідно з умовами Договору, Специфікація є його невід`ємною частиною.
Оскільки Специфікація № 29 від 29.08.2023 укладена сторонами саме до Договору № 0303/23-Д(УЗ) від 24.01.2023, сторони погодили кінцевий строк поставки товару за цією Специфікацією до 27.11.2023, що відповідає 90-денному строку з дати її підписання.
Доказів поставки вищезазначеної продукції за Договором та Специфікацією Сторонами не надано.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України (тут і далі чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин) за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.
Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України)
Частиною 4 ст. 231 цього ж кодексу передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що незалежно від характеру правовідносин, які ними регулюються, у чинному законодавстві сформовано єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкції). Визначальною (конститутивною) ознакою пені є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Отже, саме поденне нарахування є тією ознакою, яка відрізняє пеню від інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення її розміру.
Таким чином, використання законодавцем формулювання «кожний (кожен)» вказує на спосіб обчислення пені, за яким її загальний розмір визначається шляхом множення встановленої ставки пені на кількість днів прострочення.
Водночас порядок застосування штрафних санкцій закріплений, зокрема, у статті 232 Господарського кодексу України, частина шоста якої визначає правила щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій, у тому числі пені.
За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України мають диспозитивний характер, оскільки законом або договором сторони можуть передбачити інший порядок, зокрема інший строк нарахування штрафних санкцій (у тому числі пені).
Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18).
При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 07 серпня 2018 року у справі № 917/2013/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 911/858/22).
Положеннями статті 251 ЦК України унормовано, що строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Отже, хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 Цивільного кодексу України має бути чітко визначений.
Період, за який нараховується пеня, повинен мати визначені часові межі - початок і кінець (граничні строки) її нарахування. Як правило, такі межі пов`язуються з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, у договорі це може бути сформульовано як нарахування пені «до повного виконання зобов`язання», «до дати фактичного виконання», «до повної сплати заборгованості (погашення боргу)», «протягом року» або «за весь період існування заборгованості» тощо.
Таким чином, у правозастосовній практиці необхідно розмежовувати:
(1) механізм (формулу) обчислення пені, який полягає у її нарахуванні за кожен день прострочення; та (2) строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулюється, зокрема, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.
Формулювання, що міститься у частині третій статті 549 Цивільного кодексу України, а також у кореспондуючих нормах інших нормативно-правових актів і умовах договору, слугує для ідентифікації пені як виду неустойки та визначає спосіб (формулу) її обчислення. Водночас такі положення не регулюють питання граничного строку, за який може бути нарахована пеня.
У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).
Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (постанова Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). 
Таке формулювання лише відтворює характерну ознаку пені — її поденне нарахування та визначає механізм (спосіб) обчислення її розміру, однак жодним чином не впливає на визначення строку нарахування пені та не свідчить про його зміну (збільшення або зменшення) порівняно з установленим законом чи договором.
Інше тлумачення зазначеного формулювання, а саме його ототожнення зі строком нарахування штрафних санкцій, фактично призводило б до нівелювання положень частини шостої статті 232 Господарського кодексу України щодо шестимісячного обмеження строку їх нарахування. Це зумовлено тим, що на практиці сторони, визначаючи відповідальність у вигляді пені, майже завжди використовують формулювання «за кожен день прострочення», фактично відтворюючи законодавче визначення пені, закріплене у частині третій статті 549 Цивільного кодексу України.
Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/15492/17, від 01 липня 2019 року у справі № 910/4377/18, від 08 липня 2019 року у справі № 910/4375/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 914/508/17, від 15 листопада 2019 року у справі № 904/1148/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 911/634/19, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2021 року № 910/17317/17, від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20.
Наведений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22.
В даному випадку сторонами в п. 8.3. договору визначили, що у випадку порушення терміну поставки продукції більше тридцяти днів постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,04% вартості не поставленої продукції за кожен день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, а за прострочку більше шестидесяти днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості непоставленої продукції.
Отже, умови договору не містять будь-яких застережень щодо визначення іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України. Зокрема, у договорі відсутні формулювання на кшталт «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» або інші подібні умови, які б прямо вказували на зміну тривалості періоду нарахування пені.
Таким чином, передбачене сторонами формулювання «за кожен день прострочення» визначає виключно механізм обчислення пені, але не встановлює інший строк її нарахування, ніж визначений законом.
Враховуючи, що умови договору не визначають періоду або строку, за який нараховується пеня, а положення пункту 8.3 договору щодо нарахування пені «за кожен день прострочення» лише характеризує спосіб її розрахунку, нарахування пені за прострочення виконання відповідачем зобов`язань має здійснюватися з урахуванням приписів частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, тобто за період, що не перевищує шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач – АТ «Мотор Січ» має право на нарахування пені, у відповідності з п. 8.3. договору та з урахуванням положень частини шостої статті 232 ГК України, з 28.12.2023 по 27.05.2024 включно, що становить 152 календарні дні.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок місцевого господарського суду про правомірність нарахування позивачем пені за весь період прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором, а саме з 28.12.2023 по 27.12.2024.
Здійснивши розрахунок пені за період, визначений судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені на суму непоставленої продукції в розмірі 2 250 000,00 грн є обґрунтованими у розмірі 136 800,00 грн за період з 28.12.2023 по 27.05.2024 включно.
Враховуючи зазначені обставини та з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору з поставки товару за Специфікацією №29, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення штрафу у розмірі 157 500,00 грн з відповідача, що становить 7% від вартості непоставленої продукції.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині оскаржуване рішення господарського суду колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.
Щодо зменшення розміру штрафних санкцій колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування заявленого клопотання апелянт посилається на те, що період виконання зобов`язань за спірним договором, а також період, за який позивач заявляє до стягнення пеню та штраф, припали на час дії правового режиму воєнного стану, масованих ударів по енергетичній інфраструктурі та системних і тривалих відключень електроенергії. Зазначені обставини об`єктивно впливали на господарську діяльність суб`єктів господарювання, зокрема на виробничі процеси, складську логістику, транспортне сполучення, зв`язок та документообіг.
За таких умов, на думку відповідача, стягнення штрафних санкцій у заявленому розмірі без доведення позивачем реальних збитків та без належної оцінки впливу зазначених надзвичайних обставин суперечить принципам справедливості, розумності та співмірності відповідальності, що є підставою для зменшення розміру санкцій.
Також, скаржник посилається на загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану.
З огляду на викладене, апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати дію воєнного стану, системні відключення електроенергії та їх вплив на можливість своєчасного виконання зобов`язання як істотні обставини для зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України (у редакції, чинній у спірний період).
У поданому позивачем до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечено проти зменшення розміру штрафних санкцій.
Позивач зазначає, що відповідач не надав суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, які могли б бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема щодо їх надмірності або відсутності у позивача збитків, спричинених порушенням зобов`язання.
Позивач також зазначає, що при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій підлягають врахуванню, зокрема, такі обставини, як фінансовий стан відповідача, ступінь виконання ним зобов`язання, а також його поведінка. Водночас відповідач не надав належних доказів на підтвердження свого скрутного фінансового становища або інших обставин, які б обґрунтовували необхідність зменшення санкцій.
Окрім того, позивач звертає увагу на специфіку своєї діяльності, зазначаючи, що є провідним оборонним підприємством України, яке спеціалізується на розробці, виробництві та ремонті авіадвигунів для літаків і вертольотів. Із листопада 2022 року підприємство перебуває під контролем держави з метою забезпечення потреб Збройних Сил України, здійснюючи виробництво та ремонт техніки в умовах воєнного стану.
Позивач наголошує, що неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо поставки комплектуючих призводить до порушення строків виконання державного оборонного замовлення, що має істотне значення в умовах воєнного стану.
Разом з тим, станом на момент розгляду справи відповідачем не виконано зобов`язання за Специфікацією № 29, а саме не поставлено підшипники 25-126114Р у кількості 30 штук загальною вартістю 2 250 000,00 грн.
Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати, зокрема, наявність істотного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром завданих збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є відповідний випадок винятковим.
Така оцінка здійснюється з урахуванням інтересів сторін, що заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причин його невиконання або неналежного виконання, тривалості прострочення, співмірності розміру пені наслідкам порушення, а також поведінки боржника, зокрема щодо вжиття заходів до усунення порушення та його наслідків.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру, на який підлягають зменшенню штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.
Водночас, реалізуючи такі повноваження відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України, суд повинен керуватися загальними засадами цивільного законодавства, передбаченими статтею 3 цього Кодексу, зокрема принципами справедливості, добросовісності та розумності, забезпечуючи баланс інтересів сторін.
При цьому з урахуванням вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд має дослідити всі обставини справи, що мають юридичне значення, зокрема: ступінь вини боржника, його дії, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь фактичного виконання зобов`язання, майновий стан сторін, а також інші їх інтереси, включаючи поведінку кредитора.
Водночас, з огляду на компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, суд не повинен допускати фактичного звільнення боржника від сплати штрафних санкцій без наявності належних правових підстав.
Колегія суддів також враховує, що положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій мають усталений характер у правозастосовній практиці, що підтверджується послідовною та сталою практикою Верховного Суду.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі N 911/2269/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі N 911/952/22).
При цьому, колегія суддів відзначає, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2024 року у справі № 910/14524/22).
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23 та від 24.09.2024 у справі № 915/1037/23 у подібних правовідносинах.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. При цьому визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Колегія суддів звертає увагу, що фактично спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині поставки узгодженого між сторонами товару.
Водночас, станом на час перегляду рішення суду першої інстанції в матеріалах справи відсутні докази виконання умов договору за Специфікацією №29, у тому числі доказів навіть часткової поставки товару, що свідчить про відсутність будь-якого ступеня виконання зобов`язань, взятих на себе відповідачем при укладенні договору.
Колегією суддів враховується, що загальний розмір неустойки становить 13,08% від суми невиконаного відповідачем зобов`язання, порядок нарахування якої був обумовлений сторонами при укладенні Договору та фактично був встановлений законодавцем у абз. 2 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент укладення Договору).
Слід також зазначити, що позивач та відповідач є господарюючими суб`єктами та несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.
За приписами ст.42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
При цьому, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.
Матеріали справи також не містять доказів повідомлення відповідачем АТ «Мотор Січ» про неможливість виконання зобов`язання до закінчення строку поставки.
Щодо доводів скаржника про наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) колегія суддів зазначає наступне.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р.. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває станом на момент вирішення спору.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 1 ст. 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні») (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 р. у справі № 912/3323/20 ).
У постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 та від 28.08.2023 у справі № 910/6234/22 також зазначено, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Колегія суддів зауважує, що сам факт введення воєнного стану на території України не свідчить про автоматичну неможливість здійснення Відповідачем підприємницької діяльності.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що його господарська діяльність була зупинена у зв`язку з введенням воєнного стану, зокрема що всі або частина працівників, керівник підприємства чи інші посадові особи були мобілізовані та проходили військову службу, тимчасово не виконували свої професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, а також що рухоме майно підприємства було залучене до заходів, які унеможливлювали здійснення господарської діяльності.
У даному випадку сторона не надала доказів того, що саме введення воєнного стану об`єктивно унеможливило виконання конкретних зобов`язань за договором.
Форс-мажорні обставини не є автоматичною підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань. Сторона, яка на них посилається, повинна довести не лише факт їх настання, але й наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю виконання конкретного договірного зобов`язання.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скаржника як недоведені належними та допустимими доказами та такі, що фактично спрямовані на уникнення виконання договірних зобов`язань.
Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким з 24.02.2022 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на всій території України, не є належним і допустимим доказом наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання за договором, що пов`язане з настанням обставин непереборної сили, оскільки згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) шляхом видачі сертифіката про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Отже, згаданий лист Торгово-промислової палати України не засвідчує факт настання саме для відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили).
З урахуванням викладеного в сукупності апеляційний господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для зменшення неустойки.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів висновує, що позовні вимоги слід задовольнити частково; стягнути з відповідача на користь позивача 136 800,0 грн пені та 157 500,00 грн штрафу. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з частинами 1, 2 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Імекс Техно» підлягає частковому задоволенню. Рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині стягнення пені з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імекс Техно» у розмірі 328 500,00 грн, з ухваленням у цій частині нового рішення, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на користь Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ» пені в розмірі 136 800,00 грн. В іншій частині рішення господарського суду слід залишити без змін.

Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 – скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» пені в розмірі 328 500,00 грн. 
В цій частині ухвалити нове рішення яким вимоги про стягнення пені задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на користь Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ» пеню в розмірі 136 800,00 грн.
В іншій частини апеляційну скаргу залишити – без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 04.02.2026 у справі № 908/3641/25 – без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» на користь Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ» сплачену суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3557,52 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «МОТОР СІЧ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС ТЕХНО» судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5073,84 грн.
Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 20.04.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля
Суддя Т.В. Стефанів
Суддя О.І. Кучеренко