ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

07 квітня 2026 року	Справа №160/30149/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні ді,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якій позивач просить:
1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування ОСОБА_1 у відпустках за станом здоров`я у 2023 році, а також ненарахування та невиплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за період його військової служби;
2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування ОСОБА_1 у відпустках за станом здоров`я у 2023 році, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за період його військової служби;
3) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у не включенні до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислені грошова допомога при звільненні з військової служби, компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік - сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, яка була стягнута з відповідача за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 та виплачена позивачу за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 по 26.05.2023 (взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України), за період з 11.03.2023 по 20.03.2023 (перебування на стаціонарному лікуванні) та за період перебування позивач у відпустках за станом здоров`я у 2023 році;
4) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 доплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік, обчисливши їх із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, яка була стягнута з відповідача за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 та виплачена позивачу за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 по 26.05.2023 (взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України), за період з 11.03.2023 по 20.03.2023 (перебування на стаціонарному лікуванні), та за період перебування позивач у відпустках за станом здоров`я у 2023 році;
5) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.02.2023 по дату виплати - 28.08.2025;
6) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.02.2023 по дату виплати - 28.08.2025. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 з 13.05.2022 до 21.06.2024. Позивач звертає увагу, що на день його звільнення з військової служби відповідачем не було проведено ОСОБА_1 виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік, а також не була виплачена додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168) за період з 01.02.2023 до 10.03.2023, з 05.05.2023 до 26.05.2023, та за час перебування на стаціонарному лікуванні за період з 11.03.2023 до 20.03.2023. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168 у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 до 26.05.2023 та перебування на стаціонарному лікуванні за період з 11.03.2023 до 20.03.2023, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік. На виконання вищезазначеного рішення суду, ВЧ НОМЕР_1 28.08.2025 виплачена позивачу додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 у сумі 231 951,61 грн; 30.08.2025 виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у сумі 20 449,09 грн. Позивач звертає увагу, що оскільки лише у серпні 2025 відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди, він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, тобто за період з 01.02.2023 до 28.08.2025. Окрім того, позивачем подано на адресу відповідача заяву від 30.04.2025 про надання документів щодо надання ОСОБА_1 щорічних відпусток за період служби, а також відпусток на лікування з вказівкою періодів відпусток (належним чином засвідчені копії наказів), копії відпускних квитків, документи щодо повернення з відпусток, та детальний розрахунок грошового забезпечення за час зазначених відпусток; надати детальний розрахунок допомоги на оздоровлення, нараховувалася, за період служби з розбивкою по роках; провести перерахунок допомоги на оздоровлення за період служби, грошового забезпечення за час відпусток, компенсації за невикористані відпустки за 2022-2024 роки, обчисливши їх, виходячи, із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168; видати накази щодо донарахування додаткової грошової винагороди за час відпусток на лікування, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки та здійснити відповідні виплати; надати копії рапортів, які подавалися позивачем, для виплати допомоги на оздоровлення та допомоги з матеріально-соціальних питань, прийняті за ними накази про проведення виплат за період служби. Листом відповідача від 17.07.2025 №5641/ФЕС повідомлено, що всі виплати фінансовою службою у військовій частині здійснюються тільки на підставі наказів командира військової частини. Відповідно до наказів командира ВЧ НОМЕР_1 позивачу були проведені всі належні виплати, змін для проведення доплат не було. Позивач звертає увагу, що, зокрема, у періоди з 11.03.2023 до 20.03.2023, з 23.04.2023 до 02.05.2023, з 19.06.2023 до 28.06.2023, з 17.08.2023 до 31.08.2023, з 11.10.2023 до 30.10.2023, з 01.11.2023 до 14.11.2023 він проходив стаціонарне лікування. Як зазначено у довідках військово-лікарської комісії №144 від 27.06.2023 №1486/224 від 14.11.2023 ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`як на 30 календарних днів; у вищезазначених довідках ВЛК також зазначено, що згідно він має травму легкого ступеню. Позивач не погоджується з означеним визначенням ступеню отриманої травми та зауважує, що ОСОБА_1 має право на отримання виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування у відпустках за станом здоров`я у 2023 році, оскільки такі відпустки були пов`язані з лікування захворювання, яке стало причиною встановлення позивачу III групи інвалідності, а тому має ступінь «тяжкого». Крім того, позивач вважає протиправним здійснення відповідачем виплат без врахування додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн, в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття позивачем участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період з 01.02.2023 до 10.03.2023, з 05.05.2023 до 26.05.2023 та перебування на стаціонарному лікуванні за період з 11.03.2023 до 20.03.2023, а також у відпустках для лікування. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Ухвалою від 10.112025 відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за правилами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Цією ж ухвалою суду зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 надати до суду разом з відзивом належним чином засвідчену копію грошового атестату (або іншого документу, який видавався позивачу при звільненні з інформацією про нараховані та виплачені позивачу суми грошового забезпечення) та докази дати отримання такого документу позивачем. 
В ухвалі також зазначено, що питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду буде розглянуто після отримання судом витребуваних доказів від відповідача.
Ухвалою суду від 09.01.2026 в-друге зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати до суду протягом десяти календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали докази на підтвердження дати отримання позивачем грошового атестату або іншого письмового документу, у якому детально зазначено про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні та належним чином засвідчену копію цього документу.
На виконання вимог вказаної ухвали, відповідачем надано копію картки особового рахунку позивача.
З приводу строків звернення до суду, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з не нарахуванням та не виплатою позивачу грошового забезпечення в належному розмірі.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження та звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено інші строки звернення до суду за захистом порушеного права.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19.07.2022, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позовні вимоги стосуються періоду, який охоплює часовий проміжок після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19.07.2022].
У постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду при вирішенні питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про нарахування та виплату грошового забезпечення дійшов висновку, що правовідносини, які мають місце у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Повертаючись до обставин цієї справи, застосовуючи наведені висновки, суд зазначає таке.
Предметом спору у цій справі є перерахунок грошового забезпечення позивача у 2023 році.
Суд зазначає, що спірний період регулювався редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачала тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 зробив висновок (пункт 77), що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19.07.2022 до 19.05.2023] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестату (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
В ухвалі суду про відкриття провадження у відповідача витребувано належним чином засвідчену копію грошового атестату (або іншого документу, який видавався позивачу при звільненні з інформацією про нараховані та виплачені позивачу суми грошового забезпечення) та докази дати отримання такого документу позивачем.
До матеріалів справи відповідачем долучено копію картки особового рахунку позивача.
Втім, вказаний документ не містить інформації на підтвердження дати отримання позивачем документу, який видавався позивачу при звільненні з інформацією про нараховані та виплачені позивачу суми грошового забезпечення.
Суд зазначає, що оскільки відсутні будь-які належні й допустимі докази на підтвердження дати отримання цього документа позивачем, суд доходить висновку, що відповідач не виконав обов`язок щодо належного повідомлення позивача при звільненні з військової служби про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення.
Відповідачем не подано доказів, які б спростовували зазначені обставини, у зв`язку з чим вони вважаються судом доведеними.
Також, суд звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат; частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних виплат втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення. 
Відтак, починаючи з 11.12.2025, обмеження права працівника на судовий захист зазначеним строком не підлягає застосуванню.
Втім, позовну заяву у цій справі направлено до суду засобами поштового зв`язку 16.10.2025, тому у спірних правовідносинах вказане Рішення Конституційного Суду України не підлягає застосуванню.
Згідно з частиною 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та поновлення відповідного строку.
Відповідач до суду відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Виходячи з положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд адміністративної справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2022 №118 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 13.05.2022 і вважати таким, що з 12.05.2022 прийняв справи та посади і приступив до виконання службових обов`язків (а.с. 49).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2024 №522 ОСОБА_1 з 21.06.2024 виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 22.06.2024 (а.с. 75). 
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 10.03.2024 №2278 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, ОСОБА_1 у період з 22.06.2022 до 10.03.2023, з 05.05.2023 до 26.05.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Ізюмському районі Харківської області, Бахмутському районі Донецької області (а.с. 51).
Відповідно до довідки ВЛК ВЧ НОМЕР_3 від 06.03.2023 №70 (а.с. 52), 06.03.2023 проведено медичний огляд ОСОБА_1 . Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Гіпертонічна хвороба І стадії, 3 ступеня, ризик високий. Вірусний гепатит С з незначним порушенням функції. Деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу ІІ стадії з больовим синдромом з помірним порушенням функції. 
Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби.
Тинітус.
Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби.
На підставі статті 39 в, 4 4, 61 б графи ІІ Розкладу хвороб, потребує стаціонарного обстеження з подальшим переоглядом.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 11.03.2023 до 20.03.2023 ОСОБА_1 , проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «гіпертонічна хвороба І ст., АГ-3, ризик 3, кризовий пребіг. СН 0», що підтверджується копією медичної картки стаціонарного хворого №2296/3908 від 20.03.2023 (а.с. 53-54).
Крім того, у період з 23.04.2023 до 02.05.2023 ОСОБА_1 проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «Хронічний вірусний гепатит С активний РНК HCV позитивній від 13.04.23, з незначним порушенням функції. F2 по METEVIR. Гіпертонічна хвороба І ст., 2 ст., ризик 2. СН0», що підтверджується копією виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №6623 (а.с. 56-57).
Також, у період з 19.06.2023 до 28.06.2023 ОСОБА_1 проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «Внутрішнє пошкодження лівого колінного суглобу. Пошкодження медіального меніску лівого колінного суглобу. Стійкий помірний больовий синдром. Порушення опорно-рухової функції та акту ходи І ступеня», що підтверджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №3150 від 28.06.2023 (а.с. 58-59).
Відповідно до довідки ВЛК від 27.06.2023 №144 (а.с. 55) проведено медичний огляд ВЛК КНП «КМЛ №5» КМР ОСОБА_1 27.06.2023. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): стан після операції (20.06.2023): артроскопічна ревізія, парціальна резекція медіального меніску лівого колінного суглобу з приводу травми (червень 2023): внутрішнє пошкодження медіального меніску лівого колінного суглобу з тимчасовим порушенням функції. Згідно з наказом МОЗ України №370 від 04.07.2007 травма легкого ступеню. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб, потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
У період з 17.08.2023 до 31.08.2023 ОСОБА_1 проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «Хронічна нертебрологічна тораколюмбалгія в стадії тривалого загострення з вираженим больовим та м`язово-тонічним синдромами на тлі ОХЗ МХД грудного та поперекового відділу хребта, ускладненого протрузіями дисків в сегментах L3-S1. Гепертонічна хвороба І стадія, ступінь АГ3. Ризик 3 (високий) СН0 ст.», що підтверджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №3212 (а.с. 60-61).
Згідно з довідкою ВЛК ВЧ НОМЕР_4 від 08.09.2023 №10465 (а.с. 62), 08.09.2023 проведено медичний огляд ОСОБА_1 . Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Гіпертонічна хвороба II ст. СН0 ст. гіпертонічна ангіопатія сітківки. Деформуючий остеоартроз І ст. обох колінних суглобів зі стійкою комбінованою контрактурою та помірним порушенням функції. Варикозна хвороба. Варикозне розширення поверхневих вен нижніх кінцівок з незначним порушенням функцій. Хронічна вертеброгенна тораколюмбалгія, фаза нестійкої ремісії. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість зі сприйняттям шепітної мови з метри кожним вухом. 
Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. 
Міжхребцевий остеохондроз грудного, поперекового відділів хребта, спо-ндильоз, спондилоартроз грудного відділу хребта з формуванням протрузій на рівні L3-L4, L4-L5, L5-S1 з больовим синдромом та незначним порушенням функції. Хронічний вірусний гепатит С (At HCV+) без порушення функції. 
Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби. 
На підставі статті 39в, 616, 42в, 23г, 36в, 64в, 4г графи ІІ Розкладу хвороб обмежено придатний до військової служби. 
Непридатний до служби у ДШВ, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах (за винятком підрозділів забезпечення). Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, ТЦК та СП, установах, організаціях, навчальних закладах.
У період з 11.10.2023 до 30.10.2023 ОСОБА_1 проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість», що підтверджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого від 30.10.2023 (а.с. 65-66).
Також, у період з 01.11.2023 до 14.11.2023 ОСОБА_1 проходив стаціонарне медичне лікування за основним діагнозом: «Застаріле пошкодження медіального меніска лівого колінного суглоба, больовий синдром, лівобічний гонартроз ІІ ст., хронічний синовіт», що підтверджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №16436/2808 (а.с. 63-64).
Відповідно до довідки ВЛК КНП «МКЛ №16» ДМР від 14.11.2023 №1486/224 (а.с. 67) проведено медичний огляд ОСОБА_1 . Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Застаріле пошкодження медіального меніска лівого колінного суглоба, больовий синдром, лівобічний гонартроз 2 ст., хронічний синовіт. Операція (07.11.2023): артроскопія лівого колінного суглоба, парціальна резекція заднього рогу медіального меніска, абляція дефекту хряща медіального виростку стегнової кістки, дебрідмент. Травма легкого ступеню (згідно з класифікатором розподілу травм). Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки для лікування після поранення, контузії, травми або каліцтва на 30 календарних днів.
Згідно з довідкою ВЛК ВЧ НОМЕР_5 від 10.01.2024 №244 (а.с 68), 10.01.2024 проведено медичний огляд ОСОБА_1 . Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Гіпертонічна хвороба ІІ стадії, серцева недостатність 0 ступеня. Гіпертонічна ангіопатія сітківки. Деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу ІІ (другої) стадії з дегенеративним пошкодженням медіального меніска, лікований оперативно (від 20.06.2023; від 07.11.2023) - артроскопічна парціальна резекція медіального меніску лівого колінного суглобу, дебрідмент, зі стійкою комбінованою контрактурою, больовим синдромом та помірним порушенням функції. Деформуючий остеартроз правого колінного суглобу ІІ (другої) стадії зі стійкою комбінованою контрактурою, больовим синдромом та помірним порушенням функції. Варикозна хвороба. Варикозне розширення поверхневих вен нижніх кінцівок з незначним порушенням функції. Хронічна вертеброгенна тораколюмбалгія, фаза нестійкої ремісії. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість зі сприйняттям шепітної мови 3 метри кожним вухом. 
Захворювання, ТАК, пов?язані з проходженням військової служби. 
Міжребцевий остеохондроз грудного, поперекового відділів хребта, спондильоз. спондилоартроз грудного відділу хребта з формуванням протрузій на рівні L3-L4. L4-L5, L5-S1 з больовим синдромом та незначним порушенням. функції. Хронічний вірусний гепатит С (At HCV+) без порушення функції. 
Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби. 
На підставі статті 39-в; 61-6; 42-в; 23-г; 36-в; 64-в; 4-г графи І Розкладу хвороб, обмежено придатний до військової служби. 
Непридатний до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах (за винятком підрозділів забезпечення). 
Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, ТЦК та СП, установах, організаціях, навчальних закладах. 
Отже, з долучених документів вбачається, що ОСОБА_1 у періоди з 11.03.2023 до 20.03.2023, з 23.04.2023 до 02.05.2023, з 19.06.2023 до 28.06.2023, з 17.08.2023 до 31.08.2023, з 11.10.2023 до 30.10.2023, з 01.11.2023 до 14.11.2023 проходив стаціонарне медичне лікування.
Також, 06.03.2023, 27.06.2023, 14.11.2023 та 10.01.2024 проведено медичні огляди ВЛК позивача.
Судом також встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 по 26.05.2023 та перебування на стаціонарному лікуванні за період з 11.03.2023 по 20.03.2023, а також ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік;
- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 по 26.05.2023 та перебування на стаціонарному лікуванні за період з 11.03.2023 по 20.03.2023, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.06.2025 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною ВЧ НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у адміністративній справі №160/21902/24.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 набрало законної сили 24.06.2025.
Таким чином, період з 10.03.2023 до 20.03.2023 є таким, що вже був предметом судового розгляду та остаточно вирішений іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили, а отже не підлягає повторному розгляду у цій справі.
Відповідно, у межах даного спору підлягають оцінці лише інші періоди лікування та обставини, які не були предметом розгляду у справі №160/21902/24: з 23.04.2023 до 02.05.2023, з 19.06.2023 до 28.06.2023, з 17.08.2023 до 31.08.2023, з 11.10.2023 до 30.10.2023, з 01.11.2023 до 14.11.2023.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у належному розмірі у відповідні періоди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з такого. 
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за змістом пункту 2 розділу І якого грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги).
У пункті 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168.
Пунктом 1 Постанови №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Пунктом 1-2 Постанови №168 передбачено, що виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Аналіз наведених норм законодавства України, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що встановлена Постановою №168 додаткова винагорода в розмірі 100000 гривень є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану.
Ця додаткова винагорода підлягає виплаті, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Тож, суд наголошує, що оскільки додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, застосування норм Постанови №168, яка регулює питання виплати додаткової винагороди, повинно відбуватися з урахуванням положень Закону №2011-ХІІ та прийнятого на його підставі Порядку №260.
Частина 11 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).
Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.
З доданих до матеріалів справи копій документів вбачається, що згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 10.03.2024 №2278, ОСОБА_1 брав безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України у періоди з 22.06.2022 по 10.03.2023 та з 05.05.2023 по 26.05.2023.
Відповідно до довідки ВЛК ВЧ НОМЕР_3 від 06.03.2023 №70, позивача оглянуто та встановлено необхідність стаціонарного лікування.
Стаціонарне лікування, позивач, зокрема, проходив з 11.03.2023 до 20.03.2023, з 23.04.2023 до 02.05.2023.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за періоди з 01.02.2023 до 10.03.2023, з 05.05.2023 до 26.05.2023, а також за час стаціонарного лікування з 11.03.2023 до 20.03.2023, разом із матеріальною допомогою за 2023 рік.
Отже, після проведення медичного огляду ВЛК 06.03.2023 (довідка №70) ОСОБА_1 було направлено на стаціонарне лікування, яке тривало з 11.03.2023 до 20.03.2023 та підтверджується медичною карткою стаціонарного хворого №2296/3908 від 20.03.2023.
У подальшому лікування було продовжено у період з 23.04.2023 до 02.05.2023, що підтверджується випискою з медичної картки №6623.
Водночас встановлено, що лікування мало послідовний характер, оскільки у подальшому ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування з 23.04.2023 до 02.05.2023 з приводу того ж комплексу захворювань, виявлених під час проходження ВЛК, частина з яких пов`язана з проходженням військової служби.
З огляду на те, що попереднім судовим рішенням уже підтверджено право позивача на додаткову винагороду за період стаціонарного лікування з 11.03.2023 до 20.03.2023 та подальше лікування з 23.04.2023 до 02.05.2023 є продовженням лікування того ж захворювання, яке виникло (у відповідній частині) у зв`язку з проходженням військової служби, суд дійшов висновку, що існують правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з 23.04.2023 до 02.05.2023, як такого, що є складовою лікування, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Щодо періоду лікування з 19.06.2023 до 28.06.2023, суд встановив, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з приводу внутрішнього пошкодження лівого колінного суглоба, що підтверджується випискою №3150 від 28.06.2023.
Разом з тим, відповідно до довідки ВЛК від 27.06.2023 №144, зазначена травма (пошкодження медіального меніску, оперативне втручання від 20.06.2023) класифікована як травма легкого ступеня, хоча і визнана такою, що пов`язана з проходженням військової служби. За результатами огляду позивачу надано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів.
Оскільки лікування у вказаний період пов`язане з травмою, яка за висновком ВЛК віднесена до легкого ступеня тяжкості, суд зазначає, що відповідно до Постанови №168 підставою для нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн є, зокрема, отримання травми тяжкого ступеня.
Враховуючи, що у даному випадку травма позивача класифікована як легка, її характер не відповідає критеріям, визначеним для виплати зазначеної винагороди, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для її нарахування та виплати за цей період.
Крім того, у межах цього періоду відсутні обставини, які б свідчили про лікування тяжкого або такого, що прирівнюється до поранення, ушкодження. 
Отже, підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 19.06.2023 по 28.06.2023 відсутні.
Суд зазначає, що позивач не погоджується з класифікацією отриманої травми як легкої, визначеною у довідці ВЛК від 27.06.2023 №144. Водночас, вказана довідка ВЛК позивачем у встановленому порядку не оскаржена та є чинною.
За таких обставин висновки ВЛК щодо ступеня тяжкості травми є обов`язковими для врахування судом, а тому відсутні підстави для їх переоцінки у межах цієї справи.
Отже, з урахуванням чинності довідки ВЛК, якою травму класифіковано як легку, відсутні підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди за період лікування з 19.06.2023 до 28.06.2023.
Щодо періоду лікування з 17.08.2023 до 31.08.2023, суд встановив, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні за діагнозом хронічна вертеброгенна тораколюмбалгія у стадії тривалого загострення, ускладнена протрузіями дисків L3-S1, та гіпертонічна хвороба І ст., АГ3, ризик високий (виписка №3212).
Водночас, матеріали справи не містять довідки ВЛК, яка б визначала ступінь тяжкості травми (якщо вона мала місце), причинний зв`язок захворювання з проходженням військової служби, а також необхідність надання відпустки за станом здоров`я. 
Оскільки немає підтвердження ВЛК про наявність тяжкої травми або іншого захворювання, що пов`язане з виконанням службових обов`язків, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у період з 17.08.2023 до 31.08.2023.
Щодо періоду лікування з 11.10.2023 до 30.10.2023, суд встановив, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні за діагнозом хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість (виписка із медичної картки від 30.10.2023).
Суд звертає увагу, що хоча довідка ВЛК ВЧ НОМЕР_4 від 08.09.2023 №10465 підтверджує наявність захворювань, відсутня інформація щодо класифікації ступеню тяжкості травми або потреби у наданні відпустки за станом здоров`я.
У зв`язку з цим немає підстав для нарахування та виплати додаткової винагороди, оскільки нормативне регулювання передбачає виплату лише при наявності тяжкої травми або іншого стану, що створює право на відпустку за станом здоров`я.
Щодо періоду лікування з 01.11.2023 до 14.11.2023, ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування за діагнозом застаріле пошкодження медіального меніска лівого колінного суглоба, лівобічний гонартроз ІІ ст., хронічний синовіт (виписка із медичної картки №16436/2808).
Довідкою ВЛК КНП «МКЛ №16» ДМР від 14.11.2023 №1486/224 встановлено, що травма є легкого ступеня, хоча вона і пов`язана з проходженням військової служби, та зазначено потребу у відпустці для лікування на 30 календарних днів.
Оскільки Постанова №168 передбачає нарахування та виплату додаткової винагороди лише за тяжкі травми, у цьому періоді відсутні підстави для виплати додаткової винагороди ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що позивач не погоджується з класифікацією отриманої травми як легкої, визначеною у довідці ВЛК від 14.11.2023 №1486/224. Водночас, вказана довідка ВЛК позивачем у встановленому порядку не оскаржена та є чинною.
За таких обставин висновки ВЛК щодо ступеня тяжкості травми є обов`язковими для врахування судом, а тому відсутні підстави для їх переоцінки у межах цієї справи.
Отже, з урахуванням чинності довідки ВЛК, якою травму класифіковано як легку, відсутні підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди за період лікування з 01.11.2023 до 14.11.2023.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченою Постановою №168, у розмірі, збільшеному до 100000 грн, пропорційно часу перебуванню на лікуванні, у період з 23.04.2023 до 02.05.2023.
В частині вимог про доплату ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік, обчисливши їх із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, яка була стягнута з відповідача за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №160/21902/24 та виплачена позивачу за період з 01.02.2023 по 10.03.2023, з 05.05.2023 по 26.05.2023 (взяття участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України), за період з 11.03.2023 по 20.03.2023 (перебування на стаціонарному лікуванні), та за період перебування позивач у відпустках за станом здоров`я у 2023 році, суд зазначає таке.
За частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, воно має забезпечувати належні умови для комплектування військових формувань та стимулювати високі результати служби. Порядок виплати грошового забезпечення встановлюють Міністр оборони України та керівники відповідних органів.
Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога у відповідних розмірах.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі – Постанова 704) визначено тарифну сітку та додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців і деяких інших осіб.
Пунктом 2 цієї Постанови встановлено, що грошове забезпечення складається з: посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Порядок виплати визначається, серед інших, Міністром оборони (стаття 9 Закону №2011-XII).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення Збройних Сил України закріплені у Порядку №260, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
Пункт 2 розділу І Порядку № 260 (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) визначає, що грошове забезпечення охоплює:
- щомісячні основні (посадовий оклад, оклад за званням, надбавка за вислугу років);
- щомісячні додаткові (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагорода за кібербезпеку, премія);
- одноразові додаткові (винагороди, додаткова винагорода на період воєнного стану, допомоги).
Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 встановлено, що інші додаткові виплати, не передбачені цим Порядком, здійснюються згідно з чинним законодавством.
Пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 (в редакції, чинній на момент проходження служби позивачем) визначав, що розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 в чинній редакції передбачає, що розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
За пунктом 5 розділу ХХХІІ Порядку №260 (в редакції, чинній на момент проходження служби позивачем) одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.
Відповідно до пункту 4 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2018 №460 допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
Пунктом 1 розділу XXIV Порядку №260 (в редакції, чинній на момент проходження служби позивачем) визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно з абзацом 3 пункту 6 розділу XXIV Порядку №260 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Спір у цій справі стосується врахування додаткової винагороди при обчисленні:
- грошової допомоги при звільненні з військової служби;
- компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток; 
- матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. 
Суд зазначає, що норми Порядку №260, чинні під час проходження позивачем служби, прямо забороняють включення додаткової винагороди до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. 
Компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки підпадає під підпункт 6 розділу XXXI Порядку №260, який не містив заборони на включення щомісячних додаткових винагород, тому до цього розрахунку вони мають бути враховані. 
Отже, при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпустки відповідач мав врахувати суму додаткової винагороди, яку позивач отримував до звільнення, натомість при обчисленні одноразової грошової допомоги та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ця винагорода до розрахунку не включалася.
З урахуванням того, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, суд висновує, що зазначена винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток.
Такі правові висновки підтримані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 23.09.2024 у справі № 240/32125/23, від 14.01.2025 у справі №240/31245/23.
В частині вимог позивача про врахування додаткової винагороди за період з 11.03.2023 до 20.03.2023 (перебування на стаціонарному лікуванні) та за період відпусток за станом здоров`я у 2023 році, суд зазначає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки за період стаціонарного лікування позивачу безпосередньо й виплачувалася додаткова винагорода.
Таким чином, немає підстав для включення цієї винагороди до розрахунку повторно, оскільки вона вже була фактично нарахована та виплачена за відповідні періоди стаціонарного лікування.
В частині вимог про нарахування та виплату позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме, додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови №168 за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.02.2023 по дату виплати - 28.08.2025, суд зазначає таке. 
Правове регулювання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбачене Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 18.10.2000 №2050-III (далі – Закон 2050-ІІІ).
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:
пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
соціальні виплати;
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення)
сума індексації грошових доходів громадян;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2001 №159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення);
- сума індексації грошових доходів громадян;
- суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
- суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Порядок № 159 у порівнянні із Законом № 2050-III деталізував види соціальних виплат як доходів громадян, при цьому їх перелік не є виключним у цьому Порядку.
Положення Закону № 2050-III та Порядку № 159, а також правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а, від 11.02.2021 у справі № 1540/3742/18, від 05.07.2022 у справі № 420/7633/20, від 04.12.2024 у справі № 380/24300/23, вказують на те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, зокрема мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. 
За висновком Конституційного Суду України кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Отже, нормативне урегулювання відносин щодо компенсації громадянам втрати частини доходів вказує на те, що така компенсація пов`язана, по-перше, з порушенням встановлених строків виплати таких доходів; по-друге, з виключним переліком доходів як систематичних грошових виплат громадянам; по-третє, з фактом виплати нарахованих доходів. При цьому, підставою для компенсації є затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців. Тому розмір компенсації невід`ємно пов`язаний з видом та розміром невчасно виплаченого доходу, а також з тривалістю часу, протягом якого була затримка його виплати.
У питанні про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати ключовим питанням є дохід. Законодавець в абзаці першому частини другої статті 2 Закону № 2050-III акцентував увагу саме на виді доходу, а не на його окремих складових чи ознаках такого доходу, при цьому підкресливши, що такі доходи не мають разового характеру.
Одним із доходів у розумінні Закону №2050-III є заробітна плата (грошове забезпечення).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон № 2011-XII, який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 9 Закону №2011-XII врегульовано питання грошового забезпечення військовослужбовців.
Так, відповідно до частин першої - четвертої вказаної статті держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Постановою № 704, окрім тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та розмірів надбавки за вислугу років також затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 цієї Постанови установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 2 Розділу І Порядку № 260 встановлено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану;допомоги.
Пунктами 16, 17 Розділу І Порядку № 260 передбачено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України. На період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Законом України від 28 червня 2023 року № 3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» доповнено Закон № 2011-XII статтею 9-2, відповідно до якої на період дії воєнного стану (особливого періоду) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Одним із видів додаткової винагороди на період дії воєнного стану є додаткова винагорода військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення.
Виходячи зі змісту наведених положень, винагорода, як вид виплат військовослужбовцям, є частиною їх грошового забезпечення та можуть належати як до групи щомісячних додаткових видів, так і до одноразових додаткових видів. Аналіз таких виплат та дослідження їх правової природи показує, що вони невід`ємно пов`язані з особливим характером та умовами служби військовослужбовця, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом.
Призначення та виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням відбувається за настання особливого юридичного факту - поранення під час захисту Батьківщини, що зумовлює лікування (по тривалості часу воно може бути різним) або потребу у відпустці для лікування у зв`язку з отриманням тяжкого поранення. При цьому обидва наслідки поранення є обмеженими в часі, оскільки і лікування, і відпустка відбуваються упродовж певного (необхідного, визначеного) часу. Тому й зазначена винагорода повинна здійснюватися упродовж цього часу - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Згідно з пунктом 14 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Зі змісту статті 2 Закону № 2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
У постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 №21-2003а16, а також у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 13.01. 2020 у справі №803/203/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 зауважено, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.04.2025 у зразковій справі №280/8933/24.
З долученої до матеріалів справи копії з банківського рахунку позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що відповідачем, на виконання судового рішення у справі №160/21902/24, 28.08.2025 виплачено позивачу додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 у сумі 231 951,61 грн (а.с. 90).
Враховуючи наявність як факту невиплати позивачу частини грошового забезпечення, так і порушення строку його виплати, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такого грошового забезпечення за період з 01.02.2023 по день виплати грошового забезпечення – 28.08.2025.
Згідно зі статтею 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Таким чином, бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, є протиправною.
З огляду на невчасну виплату позивачу сум додаткової винагороди, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, за період з 01.02.2023 до 28.08.2025, розрахувавши її розмір за методикою відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ.
В частині вимог про виплату позивачу допомоги на оздоровлення, суд зазначає, що з долучених до матеріалів справи копій карток особового рахунку позивача вбачається, що допомогу на оздоровлення нараховано та виплачено ОСОБА_1 у 2022, 2023 та 2024 роках.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», а докази понесення позивачем інших витрат матеріали справи не містять, розподіл судових витрат на сплату судового збору не проводиться.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 23.04.2023 до 02.05.2023.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 23.04.2023 до 02.05.2023.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у не включенні до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 доплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток, обчисливши її з розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме, додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2023 до 28.08.2025.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2023 до 28.08.2025. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар