ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/1054/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 року (головуючий суддя Пасічник Ю.П.) 
в адміністративній справі №340/1054/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач-1), Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (відповідач-2) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18.02.2025 до Кіровоградчького окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач-1), Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (відповідач-2), просив:
- визнати протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України щодо відмови у скасуванні постанови гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), оформленої довідкою від 26.09.2024 № 8446;
- визнати протиправною та скасувати постанову гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), оформлену довідкою від 26.09.2024 № 8446;
- зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на контрольне обстеження та медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня його придатності до військової служби відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402. 
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 1 аеромобільної роти НОМЕР_3 аеромобільного батальйону у військовому званні солдата. Під час проходження військової служби ОСОБА_1 направлено на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до проходження військової служби в десантно-штурмових військах. Довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446 визначено, що позивач на підставі статей 23 «в», 64 «в», 61 «в», 54 «в» графи ІІ Розкладу хвороб є придатним до військової служби у десантно-штурмових військах.
Позивач вказує, що вказану довідку гарнізонної військово-лікарської комісії винесено формально, без врахування дійсного стану здоров`я військовослужбовця та з порушенням вимог чинного законодавства. Зокрема, в картці обстеження та медичного огляду ОСОБА_1 , на підставі якої винесено оскаржувану постанову, відсутні відомості про виконання загального аналізу крові, електрокардіограми (ЕКГ), проведення медичного огляду невропатологом, не вказано про наявність пухлиноподібного новоутворення в організмі Позивача. Не погодившись із таким висновком позаштатної ВЛК, позивач оскаржив прийняте рішення до НОМЕР_4 Регіональної військово-лікарської комісії (штатної ВЛК). Однак, листом 12-ї Регіональної військово-лікарської комісії №1189/5104 від 23.10.2024 повідомлено про відсутність підстав для скасування рішення.
Позивач вказує, що ним вживались заходи щодо оскарження до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України дій регіональної ВЛК, перегляд і скасування постанови гарнізонної ВЛК та прийняття рішення про направлення ОСОБА_1 на контрольне обстеження та медичний огляд військово-лікарською комісією. Однак, листом ЦВЛК ЗСУ від 31.12.2024 № 598/9/29588 повідомлено, що постанову гарнізонної ВЛК про ступінь придатності Позивача до військової служби прийнято нібито обґрунтовано. Позивач вважає протиправними вказані дії відповідачів.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.04.2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльності Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України щодо не прийняття рішення за наслідком розгляду скарги ОСОБА_1 від 14.10.2024 на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладене у довідці військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446;
Зобов`язано Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.10.2024 на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладене у довідці військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446; та прийняти відповідне рішення з даного питання, з урахуванням висновків суду наведених у мотивувальній частині рішення суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відсутність належним чином оформленої постанови Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про перегляд постанови гарнізонної ВЛК, оформленої довідкою від 26.09.2024 №8446, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за Законом. Відсутність належним чином оформленого рішення про перегляд або скасування постанови гарнізонної ВЛК, оформленої довідкою від 26.09.2024 №8446, або мотивованої відмови в такому перегляді або скасуванні, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України (відповідач-2) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Серед іншого вказує, що нормами Положення №402 не передбачено обов`язку ЦВЛК ЗС України переглядати постанови підпорядкованих військово-лікарських комісій на підставі необґрунтованих звернень (заяв, скарг), які не містять обґрунтованих, належних доказів про порушення порядку проведення військово-лікарської експертизи, а саме: прийняття постанов підпорядкованими військово-лікарськими комісіями з порушенням Положення №402, не врахуванням військово-лікарськими комісіями захворювань, травм осіб які оглядаються, прийняття підпорядкованими військово-лікарськими комісіями постанов в формулюваннях що не відповідають діагнозам. Зауважує, що перегляд постанов ВЛК є правом ЦВЛК ЗС України, яке підлягає реалізації лише за наявності певних обставин, а саме наявності належного обґрунтування із підтверджуючою ті чи інші обставини медичною документацією. Крім того, саме постанова ВЛК є актом індивідуальної дії, який заявник може оскаржити у суді. Таким чином, протиправних дій та/або бездіяльності, під час розгляду скарги позивача ЦВЛК ЗС України допущено не було.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується записом у військовому квитку (а.с.11).
Відповідно до направлення від 06.09.2024 №13-03-23854/24-кр позивач був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до проходження військової служби в десантно-штурмових військах (а.с.15).
За результатами медичного огляду позивача складено картку обстеження та медичного огляду від 26.09.2024 (а.с.16).
Рішенням гарнізонної військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_1 , оформленим довідкою №8446 від 26.09.2024 позивача визнано придатним до військової служби у десантно-штурмових військах (а.с.15звор.).
Не погодившись з прийнятим гарнізонною військово-лікарською комісією в/ч НОМЕР_1 рішенням, позивач через свого представника 14.10.2024 звернувся до 12-ї Регіональної військово-лікарської комісії із скаргою на рішення №8446 від 26.09.2024, просив його скасувати та направити його на контрольне обстеження та медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (а.с.30,31).
Скарга мотивована тим, що не враховано його дійсний стан здоров`я, не проведено медичних досліджень щодо наявних у Позивача захворювань, а також не направлено його на лікування та обстеження.
За результатами розгляду скарги, 12-та Регіональна військово-лікарська комісія листом від 23.10.2024 повідомила про відсутність підстав для задоволення скарги (а.с.34звор., 35).
Не погодившись з відмовою у задоволенні скарги, позивач через свого представника 22.11.2024 звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України та просив визнати протиправними дії 12-тої Регіональної військово-лікарської комісії щодо відмови у проведенні повторного медичного огляду з метою визначення ступеня придатності до військової служби; переглянути та скасувати постанову гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) оформлене довідкою №8446 від 26.09.2024; прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на контрольне обстеження та медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня його придатності до військової служби відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 (а.с.36-38).
Листом від 31.12.2024 №598/9/29588 Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України поінформувала представника позивача про відсутність підстав для задоволення скарги (а.с.40).
Позивач вважає протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (відповідача-2) щодо відмови у скасуванні постанови гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), оформленої довідкою від 26.09.2024 № 8446.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України. 
Згідно з статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частинами 2, 3 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: 
підготовку громадян до військової служби; 
приписку до призовних дільниць; 
прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу;
проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі;
проходження служби у військовому резерві; 
дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини 5 статті 1 Закону №2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно з частиною 7 статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, військова служба передбачає професійну діяльність саме придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Згідно частини 10 статті 2 Закону №2232-XII, та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Пунктами 1.1, 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402 передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза - це:
- медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби);
військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); 
громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; 
кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; 
працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; 
працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (ВМС Збройних Сил України);
- визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;
- установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Згідно із абз. 1, 7 пункту 1.3 глави 1 розділу І Положення №402, основними завданнями військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 глави 2 Розділу І Положення, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії, штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (ЛЛК) приймають постанови. 
Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Штатні ВЛК є військово-медичними установами. 
Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. 
До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія; ВЛК регіону.
У силу пункту 2.3.4. глави 2 Розділу І Положення, ЦВЛК має право:
- оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення;
- перевіряти роботу підпорядкованих ВЛК з питань військово-лікарської експертизи;
- перевіряти організацію медичного огляду військовослужбовців та інших осіб у закладах охорони здоров`я (установах), військових частинах;
- перевіряти організацію та стан лікувально-діагностичної роботи у закладах охорони здоров`я (установах), медичних підрозділах військових частин та ВВНЗ у цілях військово-лікарської експертизи;
- запитувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, а саме:
виписки (витяги) з матеріалів службового (спеціального) розслідування, матеріалів дізнання, досудового розслідування, а також витяги з наказів, актів;
особові та пенсійні справи, медичні документи (у разі запиту оригіналів зазначених документів вони повертаються за належністю після складання протоколу);
архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови (у разі надання копій зазначених вище документів копії підшиваються до складеного протоколу та передаються до архіву зі строком зберігання 50 років);
- залучати головних медичних фахівців Збройних Сил України, лікарів-спеціалістів Національного військово-медичного клінічного центру та інших закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, спеціалістів інших спеціальностей, начальників медичної служби та представників командування (керівництва) військових частин, де проходить службу військовослужбовець, що оглядається, для вирішення питань військово-лікарської, лікарсько-льотної експертизи;
- перевіряти у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП) і закладах охорони здоров`я (установах) організацію, стан та результати лікувально-оздоровчої роботи серед допризовників та призовників, медичного огляду призовників, кандидатів на навчання у ВВНЗ, осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, військовозобов`язаних, резервістів;
- направляти у заклади охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України на контрольне обстеження, медичний огляд, повторний медичний огляд, військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби), військовозобов`язаних, резервістів;
- запитувати від закладів охорони здоров`я (установ), військових частин, ТЦК та СП і ВВНЗ додаткові дані для аналізу, узагальнення та оцінки результатів військово-лікарської експертизи;
- надавати до Генерального штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, керівникам органів місцевої адміністрації результати медичного огляду військовослужбовців, членів їх сімей, призовників, кандидатів на навчання у ВВНЗ, громадян, які приймаються на військову службу за контрактом, військовозобов`язаних, резервістів та інших осіб;
- розглядати, переглядати, скасовувати, відміняти, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (ЛЛК)) Збройних Сил України;
- надавати роз`яснення щодо формулювання постанов ВЛК (ЛЛК).
Рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку (підпункт 2.3.5 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення № 402).
Відповідно до абзацу першого пункту 1.2 глави 1 розділу II Положення №402, постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я ( ТДВ) (додаток 3).
Згідно із абзацом першим пункту 20.1 глави 20 розділу II Положення № 402, постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. 
У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. 
У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. 
Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення.
Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України визначений главою 21 розділу ІІ Положення № 402.
За пунктом 21.1 глави 21 Розділу ІІ Положення, у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення. Відповідно до пункту 21.2 глави 21 Розділу ІІ Положення причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у військовослужбовців, які проходять військову службу, військовозобов`язаних і резервістів, призваних ТЦК та СП на навчальні (перевірочні) збори, при медичному огляді вирішують позаштатні постійно діючі госпітальні, гарнізонні ВЛК і ЛЛК та за потреби - штатні ВЛК.
У силу підпунктів «г» та «є» пункту 21.5 глави 21 Розділу І Положення постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:
г) «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку (вказується вид події, що призвела до нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане військовослужбовцем у результаті нещасного випадку за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок вчинення ним правопорушення.
У такому самому формулюванні приймаються постанови щодо поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних за обставин, передбачених пунктом 11 розділу II Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 року № 332, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 24.12.2021 року за № 1667/37289 (Інструкція 332).
є) "Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, крім захворювань (поранень, контузій, каліцтв, травм), які виникли (одержані) в періоди служби, передбачені підпунктами «а», «ґ» цього пункту, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.
У такому самому формулюванні приймаються постанови при медичному огляді військовослужбовців за результатами поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними в період проходження військової служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні або якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, крім випадків, визначених у підпункті «в» цього пункту.
Постанова ВЛК у формулюванні «Захворювання ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» приймається, якщо захворювання, у тому числі, що призвело до смерті військовослужбовця, виникло, (розвинулося) в період проходження військової служби та є наслідком:
вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;
вживання або отруєння алкоголем, наркотичними засобами, токсичними чи отруйними речовинами, а також їх дії (асфіксія, інсульт, інфаркт, зупинка серця тощо), що підтверджено відповідним медичним висновком, за умов, що отруєння не пов`язано із впливом цих речовин на потерпілого військовослужбовця внаслідок їх застосування в технологічному процесі або незадовільного зберігання чи транспортування, а потерпілий до настання нещасного випадку був відсторонений від виконання обов`язків командиром (начальником);
навмисного спричинення шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).
Отже, у разі, коли під час медичного огляду військовослужбовця встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, про що приймає постанову у формулюванні залежно від періоду виникнення та обставин розвитку і наслідків захворювання. 
Така постанова оформлюється, зокрема, довідкою та є обов`язковою до виконання.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням гарнізонної військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_1 , оформленим довідкою №8446 від 26.09.2024 позивача визнано придатним до військової служби у десантно-штурмових військах.
При цьому довідка №8446 від 26.09.2024 містить виявлені захворювання та їх пов`язаність із проходженням військової служби: 
"Спондилогенна цервікоалгія, торакоалгія, люмбалгія в стадії нестійкої ремісії (M.47.8)" – захворювання, ТАК, пов`язані із проходженням військової служби; 
"Міжхребцевий остеохондроз поперекового відділу хребта, без порушення функцій хребта (M.42). Деформуючий остеартроз І стадії обох колінних суглобів без порушення функцій (M.17). Стеатогепатоз з незначним цитолітичним синдромом (K.76). Епізодичне вживання наркотичних речовин (F.19.8)" - захворювання, НІ, не пов`язані із проходженням військової служби.
Суд зазначає, що, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, він вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. 
Однак суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Зокрема, у спірному випадку суд не може надавати оцінку постанові ВЛК щодо формулювання причинного зв`язку захворювання позивача, оскільки вирішення такого питання імперативно віднесено Положенням № 402 до компетенції позаштатних постійно діючих госпітальних, гарнізонних ВЛК і ЛЛК, штатних ВЛК при проведенні медичного огляду військовослужбовця.
Позивач скористався правом оскаржити довідку №8446 від 26.09.2024 в позасудовому порядку шляхом звернення до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил.
Відповідно до позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд, серед іншого, визнати протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України щодо відмови у скасуванні довідки №8446 від 26.09.2024 та зобов`язання направити на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). 
Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. 
Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
У Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. 
Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
За правилами частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. 
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. 
Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.
З огляду на зазначене вище, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Із цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. 
Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 23.12.2019 у справі № 712/3842/17, від 27.02.2020 у справі № 500/477/15-а.
Позивач вважає, що, відмова Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України викладена в листі №598/9/29588 від 31.12.2024 року щодо скасування довідки №8446 від 26.09.2024 гарнізонної військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_1 про визначення ступеню придатності до військової служби та направлення позивача на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК, порушує його права та інтереси.
Проте суд апеляційної інстанції вважає такі доводи позивача помилковими з огляду на таке.
Відповідь Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України викладена в листі №598/9/29588 від 31.12.2024 року не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний характер, оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків ОСОБА_1 , а містить виключно позицію відповідача на поставлене питання, і не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 4 КАС України.
Так, за змістом частини 1 статті 4 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень є нормативно-правовим або індивідуальним актом.
Нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
При цьому, суд виходить з того, що листи суб`єктів владних повноважень - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Лист Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України № 598/9/12546 від 05.06.2024 містить правову позицію суб`єкта владних повноважень, але не зобов`язує позивача дотримуватися певної моделі поведінки.
З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що лист Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України №598/9/29588 від 31.12.2024 року не приймався з метою реалізації положень нормативного акта, не містить обов`язкових правил поведінки та безпосередньо не породжує правових наслідків для позивача, не обов`язковий для виконання.
Лист Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України №598/9/29588 від 31.12.2024 року не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а саме - індивідуальним актом, у розумінні статті 4 КАС України, оскільки відповідь, викладена у листі, містить правову позицію відповідача з конкретного кола питань, носить інформаційний характер та не створює для позивача чи інших осіб певних правових наслідків, відповідно, не порушує права та інтереси позивача.
Водночас, оцінюючи поведінку Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України в частині розгляду скарги позивача на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_1 , викладене у довідці від 26.09.2024 № 8446, суд апеляційної інстанції зазначає про таке.
Відповідно до підпункту 2.3.4. пункту 2.3. розділу I Положення № 402, ЦВЛК, серед іншого, має право:
- перевіряти роботу підпорядкованих ВЛК з питань військово-лікарської експертизи;
- перевіряти організацію медичного огляду військовослужбовців та інших осіб у закладах охорони здоров`я (установах), військових частинах;
- розглядати, переглядати, скасовувати, відміняти, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України.
Отже, пунктом 2.3 визначено об`єм дискреційних повноважень ЦВЛК. У тому числі, передбачена підп. 2.3.4. п. 2.3 розділу І Положення № 402 право ЦВЛК перевіряти роботу підпорядкованих ВЛК з питань військово-лікарської експертизи.
Відповідно до п. 2.1., п. 2.2. розділу І Положення № 402, ЦВЛК є штатною військово-лікарською установою яка приймає постанови що є обов`язковою до виконання.
Згідно із п. 2.3.5. Положення № 402, рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Системний аналіз вищенаведених приписів Положення № 402 дає підстави для висновку, що ЦВЛК при розгляді заяви/скарги на рішення підпорядкованих ВЛК свій висновок повинна оформлювати не листом, а вмотивованою постановою з викладенням всіх обставин та аргументів.
Отже, ЦВЛК, яка має право залучати головних медичних фахівців Збройних Сил України, лікарів-спеціалістів Національного військово-медичного клінічного центру та інших закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, спеціалістів інших спеціальностей, начальників медичної служби та представників командування (керівництва) військових частин, де проходить службу військовослужбовець, що оглядається, для вирішення питань військово-лікарської, лікарсько-льотної експертизи, наділена повноваженнями щодо розгляду, перегляду, скасовування, відміни, затвердження, не затвердження, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (ЛЛК) Збройних Сил України, є компетентним суб`єктом владних повноважень, що контролює підпорядковані ВЛК та перевіряє прийняті ними рішення з метою захисту військовозобов`язаних, військовослужбовців та резервістів.
Тому, саме з огляду на свій статус у системі військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, ЦВЛК й наділена широким спектром прав та повноважень, які вона повинна використовувати у своїй діяльності максимально повно та ефективно (не ухилятися від їх використання).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідь ЦВЛК, яка оформлена листом №598/9/29588 від 31.12.2024 року не містить жодної оцінки відповідних спеціалістів Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, які мають діскреційні повноваження, щодо спростування або не спростування наданим позивачем документів щодо перегляду висновку, оформлене довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446.
Проте, саме Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України в силу своїх дискреційних повноважень повинна була надати таку оцінку та надати позивачу повну та обґрунтовану відповідь щодо правомірності висновку гарнізонної ВЛК.
За таких обставин і правових підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, отримавши скаргу позивача від 14.10.2024 на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії від 26.09.2024 №8446, Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розгляду, перегляду, скасовування, відміни, затвердження, не затвердження, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (ЛЛК) Збройних Сил України, повинна була прийняти відповідне рішення за наслідком її розгляду по суті.
Натомість, скарга позивача Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України фактично по суті не розглядалася, а нею за результатами такого розгляду підписано та направлено позивачеві лист №598/9/29588 від 31.12.2024 року.
Відтак, відсутність належним чином оформленої постанови Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про перегляд постанови гарнізонної ВЛК, оформленої довідкою від 26.09.2024 № 8446, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за Законом.
У даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
Відсутність належним чином оформленого рішення про перегляд або скасування постанови гарнізонної ВЛК, оформленої довідкою від 26.09.2024 № 8446, або мотивованої відмови в такому перегляді або скасуванні, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
При цьому, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу чи його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону (або ж іншого нормативно-правового регулювання) віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
За таких обставин, коли скарга ОСОБА_1 від 14.10.2024 Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України по суті не розглядалася, позаяк відсутнє належним чином оформлене рішення по суті заявлених питань, то відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає в не прийнятті рішення.
При цьому, саме постанова Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України є актом індивідуальної дії, який в подальшому заявник може оскаржити у відповідності до п. 2.3.5. Положення № 402 та є підставою для перегляду її в судовому порядку.
Решта доводів та аргументів учасників справи не мають значення для вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.
Одночасно, щодо способу захисту обраного позивачем, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За таких обставин і правових підстав, ефективним способом захисту прав позивача є:
- визнання протиправною бездіяльності Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України щодо не прийняття рішення за наслідком розгляду скарги ОСОБА_1 від 14.10.2024 на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладене у довідці військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446;
- зобов`язання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.10.2024 на рішення гарнізонної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладене у довідці військово-лікарської комісії від 26.09.2024 № 8446 та прийняти відповідне рішення з даного питання, з урахуванням висновків суду наведених у мотивувальній частині рішення суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при повторному розгляді скарги позивача, суб`єкт владних повноважень не може покладатися на свої висновки, які були спростовані судом в ході розгляду справи.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 22.01.2026 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко