Справа № 939/2936/25

РІШЕННЯ
Іменем України

02 березня 2026 року	Бородянський районний суд	

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.,
за участю секретаря - Боярської С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Бородянка цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 25 жовтня 2013 року між нею (позивачем) та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу вони мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 07 вересня 2021 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Вказаним рішенням також стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо. Діти проживають з нею ( ОСОБА_1 ) та перебувають на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання батьківського обов`язку щодо утримання дітей, у зв`язку з чим його заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 вересня 2025 року становить 63 038,86 грн. Відповідач не обізнаний із уподобаннями дітей і їх інтересами, жодного разу не відвідував батьківські збори в школі, не брав участі у виховних заходах, які організовуються педагогічними працівниками школи, та не вирішував жодних питань, пов`язаних з їхнім навчанням, розвитком чи дозвіллям. Діти фактично не знають свого батька, не згадують про нього, своїм батьком вважають вітчима - ОСОБА_7 , з яким 14 серпня 2025 року вона (позивач) уклала шлюб. Оскільки вихованням дітей займається тільки вона (позивач), а відповідач не бере участі у їх вихованні, не спілкується з ними, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться станом їхнього здоров`я, що свідчить про свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За ухвалою суду від 03 листопада 2025 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
05 грудня 2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Башинської О.П. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач позов не визнає. Заперечуючи проти доводів позивача, представник відповідача вказала, що відповідач піклується про своїх дітей з дня народження і до цього часу, не дивлячись на те, що шлюб між сторонами розірвано і він проживає окремо від дітей. Відповідач надавав матеріальну допомогу дітям, спілкувався з ними, тому позивачка звернулась до виконавчої служби із виконавчим листом лише в травні 2023 року, у зв`язку з чим відповідачу одразу було нараховано заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 60 817,36 грн. З часу відкриття виконавчого провадження відповідач сплачував аліменти як в більшій, так і в меншій сумі, яка підлягала стягненню, оскільки він є особою з інвалідністю третьої групи, у зв`язку з ампутацією ноги, а тому не завжди мав можливість влаштуватись на роботу та заробляти необхідну суму коштів. Однак, на даний час вся заборгованість погашена і щомісячно відповідач сплачує аліменти в повному і більшому розмірі, ніж підлягає стягненню, крім того купує дітям необхідні речі без будь-якої фіксації цих витрат. Твердження позивача про те, що відповідач не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям, та, що діти не знають свого батька і не згадують про нього, є абсурдними, адже відповідач постійно спілкується з дітьми по телефону, з`ясовує стан їх здоров`я, як вони навчаються, що їм потрібно, та перераховує їм кошти на їхні потреби, незалежно від розміру сплачених аліментів. У зв`язку з викладеним, просить відмовити у задоволенні позову.
За ухвалою суду від 13 січня 2026 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому доводи, та просила його задовольнити. Додатково зазначила, що відповідач купив дітям телефони. Дочка періодично спілкується з відповідачем, син не спілкується. На запитання представника відповідача повідомила, що дійсно відповідач приїжджав до дітей, мав намір з ними погуляти, але вона (позивач) не відпустила дітей, оскільки відповідач не попередив її про свій намір. Крім того, відповідач давав дітям по 1000 грн, але діти повернули ці гроші. Також позивач підтвердила достовірність змісту переписки, яку було долучено відповідачем до відзиву на позов у вигляді скріншотів з екрана телефона. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання в режимі відеоконференції не з`явився, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Башинська О.П позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. 
Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області - Політико М.Ю. заперечень щодо позову не висловила, просила його задовольнити.
Суд, вислухавши позивача, представників відповідача та третьої особи, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2013 року по 08 жовтня 2021 року, від якого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 11, 12, 20).
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 07 вересня 2021 року (справа № 939/1249/21) стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 04 червня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 13-15). 
Постановою державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) від 29 травня 2023 року, за заявою позивача, відкрито виконавче провадження № 71905991 з примусового виконання виконавчого листа № 939/1249/21, виданого 07 вересня 2021 року Бородянським районним судом, про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (а.с.16).
З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 939/1249/21 вбачається, що після пред`явлення позивачем виконавчого листа до виконання (майже через 2 роки після видачі виконавчого листа, а саме у травні 2023 року) державним виконавцем нараховано заборгованість відповідача за період з 01 червня 2021 року по травень 2023 року у розмірі 60 817,36 грн; починаючи з липня 2023 року (через 1 місяць після пред`явлення виконавчого листа для виконання) відповідач сплачував аліменти і станом на серпень 2025 року його заборгованість становила 63 038,86 грн (а.с. 17-18).
З долучених до відзиву на позов документів вбачається, що відповідач є особою з інвалідністю 3 групи; сплачує аліменти на утримання дітей та 10 вересня 2025 року сплатив заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 63 000 грн (а.с. 45-46, 47-56).
Позивач у судовому засіданні підтвердила, що заборгованість зі сплати аліментів станом на даний час відсутня.
З переписки між позивачем та відповідачем, достовірність змісту якої підтверджено позивачем у судовому засіданні, вбачається, що відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, на що позивач повідомила, що це все формально (а.с. 60-61).
Відповідно до копії акту встановлення фактичного місця проживання, складеного 17 вересня 2025 року, комісією в складі депутата Бородянської селищної ради Музиченка М.І., в присутності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , встановлено, що в житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_1 ; разом з нею проживають діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; діти перебувають на повному утриманні матері; батько дітей не приймає участі у їхньому вихованні та шкільному дозвіллі (а.с.19).
Відповідно до характеристики, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею 6-Б класу Бородянського академічного ліцею. Зарекомендувала себе за час навчання як старанна, дисциплінована учениця. Має навчальні досягнення високого та достатнього рівня. До виконання громадських доручень ОСОБА_10 ставиться дуже сумлінно, тому є старостою у класі. Батько дитини з сім`єю не проживає та у її виховані участі не приймає. З класним керівником зв`язок не підтримує та батьківські збори не відвідує (а.с. 21). 
Відповідно до характеристики, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учнем 3-Б класу Бородянського академічного ліцею. За час навчання зарекомендував себе здібним, розумним. Має високі досягнення у навчання. Дуже дружній, добрий, по товариські відноситься до усіх дітей у класі, має лідерські здібності. Батько дитини з сім`єю не проживає. З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся (а.с. 22). 
Рішенням виконавчого комітету Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області № 129 від 12 січня 2026 року затверджено висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Бородянської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 68, 69).
Як вбачається з вказаного висновку, 17 грудня 2025 року членами комісії з питань захисту прав дитини Бородянської селищної ради вирішувалося питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей та надано рекомендацію про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, однак 08 січня 2026 року виконавчим комітетом Бородянської селищної ради дану рекомендацію направлено на доопрацювання. 09 січня 2026 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повторно розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей та надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Як зазначено представником відповідача - адвокатом Башинською О.П., що не заперечувалося представником органу опіки та піклування, вона не змогла з`явитися на засідання комісії 17 грудня 2025 року, проте 09 січня 2026 року вона прибула до Бородянської селищної ради, але на засідання комісії її не запросили та у подальшому повідомили, що комісія вирішила розглянути вказане питання за відсутності сторін і питання про позбавлення відповідача батьківських прав вже вирішено.
Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні не змогла пояснити, які саме обставини стали підставою для зміни висновку комісії з питань захисту прав дитини Бородянської селищної ради під час вирішення питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав після повернення виконавчим комітетом Бородянської селищної ради попереднього висновку на доопрацювання.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Частиною 4 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Пленум Верховного Суду України у п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19, позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06) зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині першій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. 
Дослідивши наявні докази у справі, суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка відповідача відносно його дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками щодо дітей. 
Відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, сплачує аліменти та в міру своїх об`єктивних можливостей намагається спілкуватися з дітьми.
Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бородянської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затверджений рішенням виконавчого комітету Бородянської селищної ради від 12 січня 2026 року № 129, не містить належних обґрунтувань прийняття такого рішення. Крім того, таке рішення прийнято без з`ясування усіх обставин справи, зокрема, без врахування пояснень представника відповідача, яка з`явилася на засідання комісії з питань захисту прав дитини. 
Позбавлення батьківських прав з підстав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків може мати місце лише тоді, коли таке ухилення має явний характер, тобто коли батьки не спілкуються та не виявляють прагнення до спілкування з дитиною, взагалі не піклуються та не намагаються піклуватися про матеріальний добробут і розвиток дитини.
Судом встановлено, що відповідач в міру своїх об`єктивних можливостей намагається встановити зв`язок із дітьми та виявляє до них інтерес.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням вищезазначених норм права, обставин справи, а також того, що матеріали справи не містять достатніх доказів для обґрунтованого висновку про свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. 
Керуючись ст. 10-13, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 09 березня 2026 року. 

Суддя	Марина ГЕРАСИМЕНКО