Справа № 709/1675/25
2/709/65/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року      селище Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Шарої Л.О.,
за участі секретаря судового засідання - Петраш Т.М.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Копійки І.М.,
розглянувши в залі судових засідань Чорнобаївського районного суду Черкаської області у відкритому судовому засіданні, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису,

У С Т А Н О В И В:
Короткий виклад позиції позивача та відповідача.
ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до
ТОВ «Богодухівка» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору емфітевзису.
Позивачка мотивує позов тим, що вона є власником земельної ділянки площею 2,8623 га, кадастровий номер 7125180400:04:000:1551, для сільськогосподарських потреб, котра розташована на території Богодухівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. 
21.09.2016 між позивачем та директором ТОВ «Богодухівка» Вороною О.М. було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Термін дії оренди - до 2023 року, тобто 7 років. Розмір орендної плати становив близько 10 000,00 грн. 02.11.2017 між сторонами була укладена додаткова угода про внесення змін до вказаного договору оренди, згідно якої було продовжено термін оренди земельної ділянки до 2027 року. Пунктом 13 зазначеного договору було передбачено, що орендар має право за згодою орендодавця виплачувати орендну плату наперед, за майбутній період оренди. 
У 2017 році позивачці діагностували захворювання хребта у зв`язку з чим вона потрібували коштів на лікування. Крім того, на той час на утриманні позивачки перебувала мати, яка була особою з інвалідністю, та донька – особа з інвалідністю з дитинства. Також позивачка оплачувала навчання сина. Її грошових заощаджень вистачило на 5 курсів лікування. 
У жовтні 2018 року позивачка звернулася за грошовою допомогою до керівника ТОВ «Богодухівка» - ОСОБА_3 , який порадив їй звернутися з вказаним питанням до працівника товариства - ОСОБА_4 . Раніше позивач уже зверталася по таких питаннях до ОСОБА_3 і їй надавали кошти за оренду земельної ділянки наперед. При зверненні до ОСОБА_4 з вказаним питанням, він повідомив про можливість виплати коштів наперед, але при умові переукладення договору оренди на строк 49 років, оскільки такого потребує закон. 
Через деякий час позивачці зателефонували з бухгалтерії товариства, сказали прийти та отримати кошти. Наприкінці 2018 року вона з`явилася до бухгалтерії товариства та їй виплатили 50 000,00 грн. Новий договір оренди позивачці не вручили, а ОСОБА_4 дав розписатися тільки на останній сторінці договору. Позивачці пояснили, що новий договір ще не готовий, а тому його нададуть пізніше. 
Через декілька років, наприкінці 2022 року померла мати позивачки, після чого вона розпочала оформлення на себе спадкового майна, в тому числі і земельного паю, котрий був переданий в оренду цьому ж товариству. У головного бухгалтера товариства, ОСОБА_5 , позивачка запитала коли їй вже буде виплачуватися орендна плата за пай, на що вона відповіла, що новий договір оренди земельної ділянки був складений «без виплат» їй коштів. Позивач почала вимагати від неї надати вказаний договір оренди. ОСОБА_5 відповіла, що договір знаходиться в ОСОБА_6 . Із осені 2023 року по весну 2024 року під різними приводами позивачу договір оренди не надавали. 
У травні 2024 року позивач нарешті отримала від відповідача договір емфітевзису. Про отримання договору вона розписалася в журналі реєстрації. Ознайомившись із змістом цього договору, їй стало відомо, що договір укладений з ОСОБА_7 , з яким вона не зустрічалася і не мала ніяких розмов на цю тему. Договір емфітевзису начебто укладений і підписаний позивачкою і ОСОБА_7 19.12.2019, але в той час, у період із 17.12.2019 по 22.12.2019 вона перебувала на робочому місті в магазині «Сільпо», м. Києва. 
Указаний договір емфітевзису позивачка уклала не зі своєї волі, оскільки була введена в оману та вважала, що укладає договір оренди землі, а не договір емфітевзису. 
Крім того, з умовами договору позивачка не ознайомлювалася, його копію у день укладення не отримувала.
У позивачки була безвихідна ситуація і вона вимушена була погодитися на переукладення договору оренди на 49 років. 
Із ОСОБА_4 позивачка зустрілася в конторі господарства і він попросив її не піднімати галасу, оскільки він все владнає і складе новий договір оренди, а договір емфітевзису скасує. Декілька разів позивачка ще розмовляла з ним на цю тему, однак потім він перестав брати телефонну слухавку і відповідати на її дзвінки, що можуть підтвердити свідки. 
Під час перевірки обставини укладення договору емфітевзису та після отримання витягу про відомості з Державного реєстру речових прав, позивачка дізналася, що між нею та ОСОБА_7 20.02.2019 укладена додаткова угода про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про речове право 16510208. Відповідно до п.5 указаної додаткової угоди, вона складена в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з який знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію. Вказану додаткову угоду позивачка не підписувала і побачила її вперше. Можливо вона виготовлена за допомогою копіювальних засобів. У тексті вказаної угоди не вказано нічого про причини розірвання договору оренди і хто ініціював це розірвання. Крім того, відомості про реєстрацію вказаної угоди внесені колишнім державним реєстратором Чорнобаївської держадміністрації ОСОБА_8 тільки 29.11.2019, майже через один рік. 
На запити позивача та її представників ОСОБА_9 , адвоката Солода В.М., щодо добровільного врегулювання спору жодної відповіді ані від керівництва ТОВ «Богодухівка», ані від його засновників не надійшло. 
Також позивачка зверталася із відповідною скаргою до Міністерства юстиції України на неправомірні дії державного реєстратора Яковенка С.В., але їй відмовили в розгляді скарги, оскільки минув шестимісячний строк для оскарження дій державного реєстратора. 
Від заступника Золотоніської районної державної адміністрації позивачка отримана відповідь про те що в архіві Золотоніської райдержадміністрації знаходяться матеріали кадастрової справи № 7125180400:04:000:1551, в якій відсутні оригінал і копії додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди. 
Посилаючись на приписи законодавства позивачка просила визнати недійсним договір емфітевзису земельної ділянки площею 2,8623 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Богодухівської сільської ради, укладений між нею та ТОВ «Богодухівка» 17.12.2019 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсною додаткову угоду від 20.02.2019 про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про інше речове право 16510208, кадастровий номер 7125180400:04:000:1551, укладену між нею та ТОВ «Богодухівка» та скасувати її державну реєстрацію.
Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення.
11.09.2025 представник позивача - адвокат Солод В.М. в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису (т. 1 а.с. 1-8).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с.87-88).
03.10.2025 представник відповідача Ворона О.М. через систему "Електронний суд" скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому просив визнати причини пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву у справі № 709/1675/25 поважними та поновити його, прийняти до розгляду даний відзив, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ «Богодухівка» відмовити у повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача (т. 1 а.с. 94-95).
Протокольною ухвалою суду від 10.10.2025 відзив на позовну заяву залишено без розгляду (т. 1 а.с. 98-99).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20.11.2025 закрито підготовче провадження по цивільній справі; призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні; задоволено клопотання представника позивачки, викликано в судове засідання для допиту свідків; витребувано від ТОВ «Богодухівка», Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради, Золотоніської районної військової адміністрації Черкаської області документи (т. 1 а.с. 140-143).
Пояснення сторін, представників сторін, свідків.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Солод В.М. позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення, які за своїм змістом є аналогічними обґрунтуванню, викладеному у позовній заяві. 
Представник позивача, адвокат Солод В.М., у судових дебатах просив позов ОСОБА_2 задовольнити. Зазначив, що між позивачкою та відповідачем 21.09.2016 був укладений договір оренди належної позивачці земельної ділянки. Цей договір був зареєстрований у встановленому законом порядку. Наприкінці 2018 року позивачка звернулася до голови ТОВ «Богодухівка» з проханням виплатити їй орендну плату за користування земельною ділянкою наперед за п`ять років, оскільки вона перебувала у складних життєвих обставинах та потребувала коштів на лікування, а також на утримання матері та сина. За словами представника позивача, на виконання цього прохання позивачці було сплачено грошові кошти у сумі 50 000,00 грн, що позивачкою визнається. Водночас представник позивача стверджував, що додаткову угоду від 20.02.2019 про розірвання договору оренди земельної ділянки від 21.09.2016 позивачка не підписувала. Оригінал зазначеної додаткової угоди стороною відповідача суду не надано, місцезнаходження її оригіналу невідоме, у зв`язку з чим сторона позивача була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Наголосив, що за відсутності належних доказів припинення договору оренди від 21.09.2016 такий договір є чинним. У зв`язку з цим оспорюваний договір емфітевзису, укладений щодо тієї ж земельної ділянки, є недійсним, оскільки щодо одного й того ж об`єкта не можуть одночасно існувати два різні правочини щодо користування земельною ділянкою. Крім того, звернув увагу суду на те, що у день укладення договору емфітевзису позивачка перебувала у місті Києві на своєму робочому місці, що підтверджується відповідною довідкою з місця роботи, дослідженою судом у судовому засіданні. На переконання сторони позивача, це свідчить про те, що позивачка не могла бути присутньою під час підписання спірного договору емфітевзису, у зв`язку з чим останній є сфальсифікованим. Також представник позивача зазначив, що копію договору емфітевзису позивачка отримала лише у 2024 році після неодноразових звернень її представників до відповідача. Наданий відповідачем розрахунок як доказ передачі позивачці грошових коштів у сумі 50 000,00 грн, на думку представника позивача, є недостовірним, оскільки зазначена у ньому дата не відповідає дійсності та спростовується довідкою з місця роботи позивачки про її перебування у цей день на робочому місці у місті Києві. У зв`язку з викладеним вважає, що незаконність додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки тягне за собою недійсність договору емфітевзису, оскільки щодо однієї земельної ділянки не може існувати два різні договори користування. Просив позов задовольнити.
Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що у 2017 році вона тяжко захворіла та опинилася у складному матеріальному становищі. На її утриманні перебував син, яких на той час навчався, а також її мати, яка була особою з інвалідністю. У зв`язку з цим вона потребувала матеріальної допомоги. З метою отримання коштів вона звернулася до директора ТОВ «Богодухівка» - Ворони О.М. із проханням надати їй грошову допомогу, зокрема виплатити орендну плату наперед за користування належною їй земельною ділянкою, яка була передана в оренду цьому товариству. Директор повідомив, що такими питаннями займається працівник товариства ОСОБА_4 та порадив звернутися до нього. Після цього вона звернулася до Пісні В. та просила надати їй 20 000,00 грн. Це відбувалося у жовтні 2018 року. Через певний час ОСОБА_10 повідомив, що вона може передати свою земельну ділянку товариству на строк 49 років та отримати 50 000,00 грн, оскільки укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки законодавством заборонено. Вона була переконана, що йдеться про виплату орендної плати наперед за п`ять років, у зв`язку з чим погодилася на запропоновані умови. У грудні 2018 року вона прийшла до контори ТОВ «Богодухівка», де підписала певні документи, однак копію договору їй не надали. Того ж дня вона отримала від бухгалтера товариства грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. Зазначила, що у 2022 році померла її мати, після чого під час оформлення спадщини вона звернулася до бухгалтерії ТОВ «Богодухівка» та поцікавилася питанням подальшої виплати їй орендної плати за користування земельною ділянкою, оскільки була переконана, що отримані у 2018 році 50 000,00 грн є орендною платою за користування землею наперед за п`ять років, які майже минули. В бухгалтерії товариства їй повідомили, що укладений із нею договір не передбачає подальших виплат. Вона неодноразово зверталася до товариства з проханням надати їй копію договору, однак тривалий час її не отримувала. Лише після неодноразових звернень та після того, як вона повідомила про намір звернутися до засобів масової інформації, їй було надано копію цього договору. Ознайомившись зі змістом наданого договору, вона вперше дізналася, що між сторонами укладено договір емфітевзису. При цьому вона звернула увагу, що у договорі зазначено іншу особу, ніж та, з якою вона спілкувалася щодо його укладення. До звернення за правовою допомогою вона не знала та не розуміла значення терміну «емфітевзис» і була переконана, що отримані нею кошти у сумі 50 000,00 грн є орендною платою за користування земельною ділянкою наперед за п`ять років. На її переконання, після спливу цього строку товариство мало б і надалі здійснювати їй виплати за користування земельною ділянкою. Після ознайомлення зі змістом договору емфітевзису вона зверталася до відповідача з проханням розірвати цей договір, однак їй було відмовлено. Стверджує, що додаткову угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки у 2019 році вона не підписувала. Підтверджує, що погоджувалася на продовження користування земельною ділянкою товариством на 49 років, однак не за виплату у розмірі 50 000 грн. Якби вона усвідомлювала, що зазначена сума є платою за передачу земельної ділянки у користування на строк 49 років, вона б такого договору не підписувала, оскільки це занадто мала вартість. Зазначила, що у день, який зазначений у договорі як дата його підписання, а саме 17.12.2019, вона перебувала на роботі в м. Київ, у зв`язку з чим не могла підписувати вказаний договір, а тому вважає, що зазначена у договорі дата не відповідає дійсності.
Представник відповідача – адвокат Прудивус М.О. у судовому засіданні заперечив позовні вимоги. Пояснив, що 17.12.2019 між сторонами було підписано договір емфітевзису. Позивачка особисто підписала цей договір, отримала кошти, з умовами договору вона була обізнана. Він припускає, що позивачка звернулася до суду з позовом, оскільки на цей час за укладення такого договору платять більше ніж це було в 2019 році, тому у разі розірвання договору вона зможе ще раз отримати кошти в тому розмірі. Однак, товариство виконало умови договору, позивачка на них погоджувалася. У 2019 році вона звернулася до керівництва товариства та повідомила, що їй потрібні кошти. Товариство запропонувало їй укладення договору емфітевзису, вона погодилася. Умови договору були виконані. І лише після спливу 5 років позивачка забажала розірвати договір. Вважає позовні вимоги безпідставними, просить відмовити в їх задоволенні.
У судових дебатах представниця відповідача просила відмовити у позові. Зазначила, що оспорювані договора позивачка підписувала особисто, кошти отримала. Визначені законом підстави для визнання недійсними додаткової угоди та договору емфітевзису відсутні.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що працює спеціалістом із земельних питань у ТОВ «Богодухівка». У 2016 році між товариством та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, але з меншим розміром орендної плати. У 2017 році між сторонами була укладена додаткова угода до цього договору, якою збільшено розмір орендної плати та продовжено строк дії договору. У 2018 році ОСОБА_2 звернулася до нього як до представника ТОВ «Богодухівка» з проханням викупити належну їй земельну ділянку, пояснивши, що їй терміново потрібні кошти та просила виплатити їй 50 000 грн. Він роз`яснив позивачці неможливість придбання товариством земельної ділянки, оскільки на той час законодавством не передбачалося укладення таких договорів. У зв`язку з цим він запропонував укласти договір емфітевзису строком на 49 років на що вона погодилася. До укладення договору емфітевзису він пояснив ОСОБА_2 умови такого договору, зокрема, що він буде укладений строком на 49 років із виплатою одноразової плати у розмірі 50 000 грн. Також між сторонами була укладена додаткова угода про припинення дії попереднього договору оренди земельної ділянки. Після підписання договору емфітевзису ТОВ «Богодухівка» виплатило ОСОБА_2 50 000 грн, які вона отримала особисто. Хто саме готував проєкт договору емфітевзису він не пам`ятає, оскільки на той час у товаристві працювала ще одна працівниця - ОСОБА_11 , яка займалася земельними питаннями, тому не виключає, що саме вона могла готувати цей договір. Точної дати підписання договору емфітевзису він не пам`ятає. При цьому припустив, що під час підписання документів могла бути присутня ОСОБА_11 . Зазначив, що з проханням укласти договір емфітевзису з ОСОБА_2 до нього також зверталася знайома останньої – ОСОБА_12 . Договір емфітевзису від імені товариства підписував Костенко, який на той час обіймав посаду директора ТОВ «Богодухівка». Зазвичай директор під час підписання таких договорів із пайовиками не був присутній: спочатку документи підписував власник земельної ділянки, після чого вони передавалися директору для підписання та подальшої державної реєстрації. Текст договору, як правило, попередньо погоджувався директором та юристами товариства. На його думку, дата, зазначена у договорі емфітевзису, відповідає часу його фактичного укладення. Стверджує, що ОСОБА_2 погодилася на встановлений договором розмір плати у сумі 50 000 грн та отримала ці кошти, вона під час укладення договору була обізнана про його умови, підписувала договір свідомо. Укладення договору емфітевзису було способом здійснення одноразової виплати плати за користування земельною ділянкою. 
У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що працює директором ТОВ «Богодухівка». Обіймав посаду директора цього товариства у період з 2011 по 2018 рік, а також з 2021 року по теперішній час. Із позивачкою ОСОБА_2 знайомий, але участі в укладенні та підписанні договору емфітевзису між ТОВ «Богодухівка» та ОСОБА_2 він не брав та під час його укладення і підписання присутнім не був. У 2018 році він чув, що ОСОБА_2 потребувала коштів на проведення операції, у зв`язку з чим мала намір продати належну їй земельну ділянку. Також йому відомо, що між товариством та позивачкою був укладений договір емфітевзису. Інших обставин щодо укладення зазначеного договору свідок пояснити не зміг.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що на даний час працює головним агрономом ТОВ «Богодухівка». У період із серпня 2018 року по 2021 рік обіймав посаду директора цього товариства. Він, як директор товариства, підписував особисто додаткову угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки, однак під час її підписання ОСОБА_2 присутнім не був. Проєкт цієї додаткової угоди розробляла бухгалтер або спеціаліст по земельним питанням товариства. Не пам`ятає точної дати укладення додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, а також дати укладення та підписання договору емфітевзису. Разом з тим пояснив, що договір емфітевзису також був підписаний від імені товариства ним як директором та особисто позивачкою ОСОБА_2 . Особисто він із ОСОБА_2 щодо умов укладення договору емфітевзису не спілкувався, оскільки проєкти відповідних договорів у товаристві розробляють спеціалісти по роботі з пайовиками. Яким саме чином були передані грошові кошти ОСОБА_2 він не пам`ятає, однак упевнений, що такі кошти товариством були виплачені. Інших обставин щодо укладення вказаних договорів свідок пояснити не зміг.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що з ОСОБА_2 познайомився близько двох років тому. Вона звернулася до нього як до юриста з проханням надати правову допомогу щодо розірвання договору емфітевзису, укладеного між нею та ТОВ «Богодухівка». З цією метою вона видала йому нотаріально посвідчене доручення. Зі слів ОСОБА_2 їй були необхідні грошові кошти на власне лікування, утримання матері, яка є особою з інвалідністю, а також на навчання сина, у зв`язку з чим вона погодилася на укладення договору. За вказаним договором, як зазначала позивачка, вона отримала 50 000 грн, під час підписання договору емфітевзису вона не ознайомлювалася з його повним змістом, оскільки їй було надано для підпису лише останню сторінку договору, на якій вона поставила свій підпис. За її словами, їй повідомили, що примірник договору буде надано пізніше, однак цього зроблено не було. Під час надання правової допомоги він намагався відшукати оригінал додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, однак такий документ знайти не вдалося. Він неодноразово звертався з цього приводу до керівництва товариства та до органу державної реєстрації, однак безрезультатно. Лише у приміщенні адміністрації було виявлено копію додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, тоді як оригінал цього документа знайдений не був. Участі в укладенні та підписанні оспорюваних договорів він не брав, оскільки на той час ще не був знайомий із ОСОБА_2 , а про зазначені обставини йому відомо виключно з її слів. Інших обставин, що мають значення для справи, свідок пояснити не зміг.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила, що знає позивачку ОСОБА_2 приблизно з 1987 року, оскільки вони проживають по сусідству. Приблизно у 2017–2018 роках мати позивачки, ОСОБА_14 , тяжко захворіла вона була особою з інвалідністю. У той же період син позивачки навчався та потребував оплати за навчання. Крім того, у той час і сама позивачка хворіла та потребувала коштів на лікування. У зв`язку з цим позивачка перебувала у складному матеріальному становищі. Свідок зазначила, що позивачка зверталася до ТОВ «Богодухівка» з проханням надати їй матеріпльну допомогу та виплатити їй орендну плату наперед за користування земельною ділянкою, яка раніше була передана цьому товариству за договором оренди, але їй у цьому відмовили. Після цього позивачка розглядала можливість продажу належної їй земельної ділянки, однак у товаристві їй повідомили, що укладення договору купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення на той час законодавством не допускалося. Потім представники товариства запропонували позивачці передати земельну ділянку у користування на строк 49 років. Свідок повідомила, що їй відомо зі слів позивачки, що за укладення такого договору товариство виплатило 50 000 грн, позивачка була переконана, що зазначені кошти є орендною платою за користування земельною ділянкою наперед за п`ять років. Також свідок пояснила, що їй не відомо, чи отримувала позивачка будь-які інші грошові кошти після грудня 2018 року, окрім зазначених 50 000 грн. Після спливу п`яти років з моменту отримання зазначених коштів позивачка зверталася до ТОВ «Богодухівка» з метою з`ясування питання щодо подальшої виплати орендної плати за користування земельною ділянкою, оскільки була переконана, що отримані кошти були орендною платою лише за певний період. У товаристві позивачці повідомили, що укладений із нею договір не передбачає подальших виплат, після чого позивачка вирішила звернутися до суду. При укладенні відповідного договору свідок присутня не була, договір позивачка підписувала без її участі, а всі наведені обставини їй відомі зі слів самої позивачки.
Фактичні обставини, встановлені судом та мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.08.2025 № НВ-0001607072025 (а.с. 25-30), а також інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.08.2025 № 438973138 (а.с. 31-32), позивачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551, площею 2,8623 га. Підставою виникнення права власності на зазначену земельну ділянку є Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Чорнобаївською районною радою народних депутатів 16.12.2002 № ІІ-ЧР042484. 
Відповідно до договору оренди землі від 21.09.2016, укладеного між ОСОБА_2 як орендодавцем та ТОВ «Богодухівка» як орендарем, позивачка ОСОБА_2 передала, а відповідач ТОВ «Богодухівка» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551, площею 2,8623 га, яка розташована на території Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору становила 146 030,05 грн. Договір оренди укладено строком на 7 років з дати державної реєстрації права оренди. Відповідно до умов договору розмір орендної плати встановлено у грошовій формі та визначено у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, що становить 10 222,10 грн за один рік користування земельною ділянкою (а.с. 18-22). 
02.11.2017 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «Богодухівка» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21.09.2016. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди внести зміни до умов договору оренди землі в частині строку його дії та розміру орендної плати, у зв`язку з чим пункти 8 та 9 договору оренди викладено у новій редакції. Згідно з оновленими умовами договору оренди, строк дії договору встановлено 10 років з дати державної реєстрації права оренди. Також визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі — готівкою або у безготівковому порядку — у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за один рік користування, що становить 14 603 грн (а.с. 23).
Позивачкою до позовної заяви долучено додаткову угоду про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про інше речове право 16510208, укладену 20.02.2019 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «Богодухівка». Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Богодухівка», який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Чорнобаївського районного управління юстиції Черкаської області, шляхом його розірвання. Також у додатковій угоді сторони підтвердили, що станом на момент припинення договору оренди землі між ними відсутні будь-які неврегульовані спори щодо його виконання, а також невиконані зобов`язання за вказаним договором (а.с. 24).
Вказані договір оренди та додаткові угода були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. (зворотна сторона а.с. 31).
Разом із тим, у подальшому спірна земельна ділянка стала предметом укладення іншого правочину. Так, судом встановлено, що 17.12.2019 між ОСОБА_2 , як власником земельної ділянки, та ТОВ «Богодухівка» в особі директора ОСОБА_7 , як землекористувачем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Відповідно до умов зазначеного договору власник надав землекористувачу право користування земельною ділянкою площею 2,8623 га, яка розташована в адміністративних межах Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, з кадастровим номером 7125184400:04:300:1551. Підставою виникнення права власності на зазначену земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку № ІІ-ЧР-042484, а її цільове призначення — для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з пунктом 2.3 договору строк користування земельною ділянкою на праві емфітевзису встановлено 49 років з дати державної реєстрації права емфітевзису (а.с. 101-103).
Вказаний договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.02.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Яковенко С.В. (а.с. 31).
Судом також встановлено, що відповідно до видаткового касового ордера від 24.01.2020 року ТОВ «Богодухівка» видало, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти у сумі 50 000,00 грн.
У судовому засіданні було досліджено витребувану від Золотоніської районної військової адміністрації реєстраційну справу за спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551 (а.с. 159); електронну копію додаткової угоди про розірвання договору оренди землі записану на накопичував CD-R (а.с. 170).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності таких обставин або добровільності їх визнання.
Як встановлено під час розгляду справи, сторони — позивачка та відповідач — не заперечують факту укладення та підписання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.12.2019 року, а також отримання позивачкою ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн як плати за вказаним договором. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність у суду обґрунтованих сумнівів щодо достовірності зазначених обставин та добровільності їх визнання сторонами, суд відповідно до положень ст. 82 ЦПК України приймає вказані обставини як доведені.
Водночас суд зазначає, що сам факт отримання коштів за договором емфітевзису не виключає необхідності оцінки законності та дійсності правочину. Оцінка такого договору має здійснюватися з урахуванням попередньо укладених між сторонами договорів оренди земельної ділянки, строків їх дії та державної реєстрації прав, а також положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та інших нормативних актів, які регламентують порядок користування земельною ділянкою. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 20.02.2019 року щодо розірвання договору оренди землі від 21.09.2016 року, позивачка стверджувала, що не підписувала зазначену угоду, а її підпис підроблений.
Водночас суд зазначає, що під час розгляду справи позивачкою не надано жодних доказів, які підтверджували б підробку її підпису на вказаній угоді. Судом не отримано матеріалів, які б свідчили про недійсність підпису або факт його підробки, зокрема експертних висновків почерку чи інших належних доказів, які б підтверджували недостовірність підпису.
Згідно з ч. 1 ст. 87 ЦПК України, позивачка повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу позову. У відсутності таких доказів суд не має підстав визнати додаткову угоду недійсною лише на підставі заяви позивачки.
Слід також зазначити, що позивачка підписала договір емфітевзису від 17.12.2019 та отримала за ним грошові кошти. Це свідчить про те, що сторони діяли у добросовісний спосіб, а поведінка позивачки мала би бути послідовною, оскільки вона знала про наявність договору оренди та додаткової угоди про продовження строку дії оренди, але, незважаючи на це, підписала договір емфітевзису.
Враховуючи наведене, ставити під сумнів існування додаткової угоди про розірвання договору оренди безпідставно, оскільки послідовність дій сторін і підписання договорів свідчать про дотримання ними принципів добросовісності.
Крім того, суд встановив, що допитані під час розгляду справи свідки не спростовують дійсність ні додаткової угоди про розірвання договору оренди землі, ні договору емфітевзису, а також не підтверджують доводи позивачки про те, що договір та додаткова угода про розірвання договору оренди є підробленими та що вона їх не підписувала. Показання свідків не підтверджують достовірно обставин підписання оспорюваних документів, оскільки свідки отримали інформацію виключно зі слів позивачки та не були очевидцями подій.
Суд також відхиляє надані позивачкою документи, а саме довідку ТОВ «Сільпо-Фуд» про підтвердження місця роботи та графік роботи, згідно з якими ОСОБА_2 виконувала посадові обов`язки з 17.12.2019 по 22.12.2019 у магазині «Сільпо» за адресою: вул. Петра Калнишевського, 2, досліджений графік роботи та копію трудової книжки на ім`я ОСОБА_2 , де зазначено, що вона працювала у спірний період у ТОВ «Сільпо-Фуд» (а.с. 33-36). Суд вважає, що ці документи не є належним доказом, який міг би спростувати факт особистого підписання позивачкою додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди. Наявність зазначених документів лише підтверджує перебування позивачки на роботі за графіком, але не заперечує можливості особистого підписання оспорюваних документів, оскільки підпис міг бути поставлений у інший час, а відомості про місце роботи не впливають на достовірність підпису та волевиявлення позивачки при укладенні договору. Таким чином, надані документи не спростовують належним чином обставину підписання позивачкою договору та додаткової угоди, і суд не може покладатися на них як на доказ, що підтверджує недійсність оспорюваних правочинів.
Таким чином, у відсутності будь-яких доказів, які б спростовували підпис позивачки на додатковій угоді про розірвання договору оренди та на договорі емфітевзису, суд вважає доводи позивачки необґрунтованими і не знаходить підстав для визнання додаткової угоди від 20.02.2019 недійсною.
Щодо доводів позивачки про визнання недійсним укладеного між нею та відповідачем договору емфітевзису, суд зазначає таке.
Положеннями ст. 11, 509 ЦК визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк, є договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК).
За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Слід зазначити, що чинним законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису. Однак ним передбачається обов`язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір). Тож договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі.
Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано ст. 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II "Речові права на чуже майно" Книги третьої "Право власності та інші речові права" ЦК України.
Матеріалами цивільної справи підтверджується, що спірний договір про надання права на користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) укладений між сторонами по справі у письмовій формі, що відповідає встановленій законом формі, та зареєстрований у встановленому законом порядку, про що свідчить відповідний запис державного реєстратора Яковенко С.В. у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 35647009 від 20.02.2020 (а.с. 31).
Крім того, суд зважає, що позивачкою фактично не заперечується дійсність її підписів у спірному договорі від 17.12.2019.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стосовно посилань позивачки на те, що під час укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) її було введено в оману чи наявний факт помилки через необізнаність щодо істотних умов правочину, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Таким чином, не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20.01.2021 у справі №522/24005/17 (провадження № 5213св20)".
Отже, посилання позивачки на те, що вона вважала, що укладає з відповідачем договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення на 49 років з умовою виплати їй орендної плати за 5 років наперед в сумі 50 000,00 грн, не є підставою вважати, що оспорюваний договір емфітевзису було укладено внаслідок обману, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у наданні землекористувачу (відповідачу) права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що фактично не суперечило уявленню позивачки щодо суті укладеного нею договору. Так само, як і незнання позивачкою положень цивільного законодавства щодо особливостей договору емфітевзису не є підставою вважати, що її було введено в оману під час укладення оспорюваного договору емфітевзису.
Крім того, суд не може взяти до уваги доводи позивачки про те, що вона не отримала примірник договору до його підписання та нібито не мала можливості ознайомитися з його змістом, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що станом на момент підписання спірного договору емфітевзису будь-яка інша особа перешкоджали їй детально прочитати текст договору емфітевзису або ж звернутися за правовою допомогою, і в результаті не підписувати вказаний спірний договір, тобто що її волевиявлення було обмежене.
Як зазначала сама позивачка, вона самостійно звернулася до відповідача з проханням укласти договір та придбати у неї земельну ділянку. Водночас, у зв`язку з законодавчою забороною на укладення договору купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення на той час, позивачці було запропоновано укласти договір про право користування земельною ділянкою строком на 49 років (емфітевзис), на що позивачка добровільно погодилася.
Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору емфітевзису, оскільки укладення договору відбулося добровільно, при свідомому волевиявленні позивачки, без тиску та обмеження правової допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 ЦК України передбачено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.
Згідно з ч. 4 ст. 102-1 ЗК України, в редакції чинній на момент укладення спірного договору, строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.
Суд зважає, що оскільки земельна ділянка, яка є предметом договору перебуває у приватній власності позивачки, то встановлений термін дії вказаного договору – 49 років відповідає вимогам ст. 408 ЦК України та ч. 4 ст. 102-1 ЗК України, в редакції, яка було чинна на момент укладення оспорюваного договору.
Таким чином, матеріали справи свідчать, що оспорюваний позивачкою договір емфітевзису від 17.12.2019 був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме: позивачка передала земельну ділянку, площею 2,8623 га, кадастровий № 7125180400:04:000:1551, а ТОВ "Богодухівка" прийняло зазначену земельну ділянку для користування, строком на 49 років та сплатила за таке користування суму у розмір – 50 000,00 грн, що не заперечується сторонами.
Щодо тверджень позивачки відносно встановленого договором розміру оплати за користування земельною ділянкою, слід зазначити наступне.
Розмір плати, її форма, умови та порядок її виплати встановлюються договором емфітевзису, оскільки на відміну від договору оренди землі, розмір плати за договором емфітевзису не залежить від нормативної грошової оцінки землі. Оплата може здійснюватися як періодично, так і разовим платежем, або ж за будь-яким іншим принципом, визначеним сторонами. На відміну від договору оренди землі, законодавчо не встановлені межі розміру оплати за договором емфітевзису. Сторони договору мали повну свободу визначення умов користування земельною ділянкою, тож твердження про «несправедливу плату» не знаходить підтвердження в матеріалах справи.
Стосовно посилань позивачки на те, що спірний договір було укладено під впливом тяжких обставин, оскільки остання перебувала у скрутному матеріальному становищі і потребувала грошей для власного лікування, утримання матері – особи з інвалідністю та навчання сина, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Таким чином, для доведення підстав передбачених ст. 233 ЦК для визнання договору недійсним, на переконання суду позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
В обґрунтування наявності тяжких обставин позивач посилалася на її скрутний матеріальний стан і потребу в коштах. Разом з тим, позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір емфітевзису був вчинений саме для усунення та/або зменшення зазначених тяжких обставин, так як і відсутні докази того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або було б вчинено не на таких умовах, позивачкою також не надано.
Надана позивачкою документація, зокрема свідоцтво про смерть ОСОБА_15 від 22.09.2022, виписні епікризи № 4208 та № НОМЕР_1 щодо лікування позивачки ОСОБА_2 у 2017–2018 роках, а також протокол МРТ поперекового відділу хребта від 23.02.2018 (а.с. 37, 39-41), не підтверджують перебування позивачки в скрутному матеріальному становищі та наявність тяжких обставин у розумінні статті 233 ЦК України, які могли б бути підставою для визнання договору емфітевзису недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивачки на те, що спірний договір було укладено нею під впливом обману, помилки чи внаслідок впливу тяжкої обставини. Суд бере до уваги факт відсутності в матеріалах цивільної справи переконливих доказів, які б підтверджували обставини, зазначені позивачкою для обґрунтування її позиції. У зв`язку з цим, зважаючи на повне та об`єктивне дослідження всіх доказів, які наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позову слід відмовити, суд вважає за необхідне судовий збір залишити за позивачкою.
Покликаючись на положення статей 259,263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Відмовити у позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повний текс рішення складений 16 березня 2026 року

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Богодухівка», код ЄДРПОУ 40415533, місцезнаходження: вул. Шевченка, 30, с. Богодухівка, Золотоніський р-н, Черкаська обл., 19914.

Суддя          Л.О. Шарая