Справа № 127/32240/23
Провадження № 22-ц/801/1084/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

21 квітня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Деркача Василя Григоровича
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Романюк Л.Ф.
у справі №127/32240/23
за скаргою  ОСОБА_1 (скаржник)
за участі ОСОБА_2 (заінтересована особа)
на дії Державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, 
про визнання протиправною та скасування постанови,-

встановив:
Короткий зміст вимог скарги
У березні 2026 року  ОСОБА_1  звернулась зі скаргою на дії Державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови. У поданій скарзі вказує, що не порушила вимог, визначених у виконавчому документі щодо неповідомлення і непопередження про виїзд дитини на територію іншої області. Вважає, що діяла виключно в інтересах дитини, а тому штраф, накладений на неї оскаржуваною постановою, є незаконним. 
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року скаргу залишено без розгляду .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду, скаржник через свого представника - адвоката Деркача В.Г., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував поважність причин пропуску строку на подання скарги до Вінницького міського суду. 
Вказує, що отримавши постанову державного виконавця від 10.02.2026, ОСОБА_1 одразу звернулась зі скаргою до Вінницького окружного адміністративного суду, ухвалою якого від 26 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі та роз`яснено, що розгляд цього спору віднесено до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства. Копію вказаної ухвали з доданими матеріалами вона отримала лише 10 березня 2026 року, а тому до Вінницького міського суду звернулась 12 березня 2026 року.
Відтак вважає, що пропустила строк для оскарження постанови державного виконавця з поважних причин.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу старший державний виконавець Державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України Кольцова Л. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду 27 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 07 квітня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Деркач В.Г. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених в ній, і просив її задовольнити.
Представник державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України – старший державний виконавець Л. Кольцова проти апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та встановлені ним обставини
Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що останньою не дотримано вимоги статті 449 ЦПК України щодо строку звернення з такою скаргою до суду.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ВДВС також передбачено частинами першою, п`ятою статті 74 Закону. Згідно із цими нормами рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ВДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ВДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18, провадження № 12-297гс18, дійшла висновку, що стаття 74 Закону є загальною нормою щодо статей 339-341 ГПК України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, а й до органів ДВС.
Суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними нормами ЦПК України.
Разом із тим, відповідно до статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві немає переліку таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку із зазначенням поважності причин для його поновлення є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19, провадження № 61-16974св19, від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц, провадження № 61-7804св19.
При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення заявника та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Згідно з статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина 1 статті 127 ЦПК України).
У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав, що з порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. 
Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г».
Із матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця Державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України Кольцової Л. від 10 лютого 2026 року на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 1 700 грн за невиконання рішення суду в частині попередження про свої дії щодо дитини та їх узгодження.
Отримавши копію цієї постанови 19 лютого 2026 року, що ніким не заперечується, та не погоджуючись із нею, ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, вважаючи, що саме в адміністративному судочинстві має вирішуватись даний спір, як це перебачено частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за цим позовом та роз`яснено, що розгляд даного спору віднесений до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
За змістом ухвали, вона набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України, а апеляційна скарга на неї подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. 
В обґрунтування поважності пропуску строку на подання скарги та в доводах апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Деркач В.Г. посилався на те, що саме звернення до адміністративного суду із позовом та отримання копії ухвали про відмову у відкритті провадження лише 04 березня 2026 року стало підставою пропуску строку подання скарги до Вінницького міського суду.
Наведені скаржником ОСОБА_1 обставини свідчать про те, що вона вчиняла дії, спрямовані на реалізацію свого права на судовий захист, й враховувала при цьому встановлені законом строки, оскільки після фактичного отримання копії ухвали Вінницького окружного адміністративного суду та матеріалів позову, вона діяла без зволікань й відразу звернулася зі скаргою до загального суду, що вказує на добросовісність її процесуальної поведінки.
За таких підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки причин пропуску строку та не врахував вимоги процесуального закону щодо необхідності з`ясування моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відмова суду першої інстанції у поновленні строку фактично призвела до позбавлення заявника ОСОБА_1 права на судовий захист своїх прав, права на доступ до правосуддя та оскарження рішення державного виконавця, що суперечить гарантіям справедливого суду.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, перебіг процесуального строку починається не з дати постановлення судового рішення, а саме з моменту, коли особа фактично отримала інформацію про таке рішення або мала реальну можливість з ним ознайомитися.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином всіх обставин справи не з`ясував, причини пропуску встановленого законом строку для оскарження дій державного виконавця належним чином не перевірив, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову заявнику у поновленні строку та повернення йому скарги.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу суду не можна визнати законною і обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 382 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Деркача Василя Григоровича задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        І.М. Стадник 

Судді         Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин