ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/35/25 Головуючий суддя І інстанції Заварза Т. В.
Провадження № 22-ц/818/910/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит- Капітал» на рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01.09.2025 у справі №644/35/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В :
У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2906137 від 05.02.2022 у розмірі 28 483,40 грн, а також судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір №2906137 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який було підписано електронним підписом клієнта. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту складає 6 000,00 грн, строк кредиту – 360 днів.
Позивач стверджує, що ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало, надавши їй кредит у сумі 6 000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки № НОМЕР_1 .
Однак відповідачка взятих на себе зобов`язань не виконує, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка на момент пред`явлення позову складається із заборгованості за тілом кредиту – 6 000,00 грн та заборгованості за відсотками – 22 483,40 грн.
10 серпня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір факторингу №ККЛУ-10082083, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, згідно з Витягом з реєстру боржників.
У зв`язку з тим, що відповідачка свої зобов`язання не виконала, позивач звернувся з даним позовом про стягнення заборгованості у судовому порядку.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Бодьо В.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апелянт зазначає, що товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, проте відповідачка не внесла жодного платежу задля погашення кредитної заборгованості.
Вказує, що на підтвердження укладення кредитного договору позивачем до позовної заяви надано: копію Кредитного договору №2906137 від 05.02.2022, підписаного аналогом електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, копію Графіка платежів до Кредитного договору №2906137 від 05.02.2022, копію Паспорта споживчого кредиту, копію Довідки про перерахування коштів за Кредитним договором №2906137 від 05.02.2022, а також копію Детального розрахунку заборгованості до Кредитного договору №2906137 від 05.02.2022 та копію Довідки про ідентифікацію.
Посилається на постанову Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020, у якій суд дійшов висновку, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021.
Зазначає, що у Довідці про ідентифікацію передбачено усі персональні дані відповідачки, зокрема РНОКПП та дату народження, що дає можливість її ідентифікувати та встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор та ким підписано кредитний договір.
Зауважує, що підписання кредитного договору здійснювалося через номер телефону відповідачки, на який був надісланий одноразовий ідентифікатор, а тому сертифікату ЕЦП не існує, оскільки це різні види підписання електронних документів.
Пояснює, що Довідка про ідентифікацію підтверджує, що відповідачка увійшла в систему і була ідентифікована первісним кредитом. При цьому одноразовий ідентифікатор (Е691) відображений на всіх поданих документах, доданих до позовної заяви. Вищезгадані докази належно підтверджують вхід та реєстрацію відповідачки у системі з метою отримання від первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» кредитних коштів.
Щодо підписання кредитного договору зі сторони ТОВ «Лінеура Україна» вказує, що письмова згода сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису є лише формою підтвердження відповідного факсимільного відтворення підпису його власноручному аналогу. Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину.
Наголошує, що відповідачка, укладаючи кредитний договір через мережу «Інтернет», підтвердила свою згоду з умовами та правилами надання кредиту, у яких передбачалося використання одноразового ідентифікатора та аналога власноручного підпису (факсиміле).
Також зазначає, що нарахування відсотків відбувалося на підставі п.1.4.1 Кредитного договору №2906137 від 05.02.2022. Нарахування відсотків було здійснено в межах строку кредитування, який був погоджений сторонами при укладенні кредитного договору, а саме до 31.01.2023.
Зауважує, що ОСОБА_1 свідомо уклала зазначений Договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з їх прийняттям.
Вказує, що детальний розрахунок заборгованості містить усі необхідні відомості та підтверджує суму боргу саме за цим кредитним договором, адже місить відомості про позичальника, номер і дату кредитного договору.
Щодо факту перерахування коштів відповідачці зазначає, що до позовної заяви було долучено Довідку про перерахування коштів за Кредитним договором №2906137 від 05.02.2022, яка містить усі необхідні реквізити, а тому може вважатися первинним документом.
Пояснює, що кошти відповідачці було перераховано на банківську карту, без відкриття рахунку, а тому виписки за кредитним договором відсутні. У зв`язку з цим вищезазначена довідка не містить повних реквізитів банківської картки.
Звертає увагу на те, що позивач подавав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів із банку-емітента картки щодо перерахунку кредитних коштів на платіжну картку позичальника. Однак суд не дав можливості позивачу здійснити своє право на доказування.
Щодо витрат на правничу допомогу, які понесла відповідачка в суді першої інстанції, вказує, що ці витрати на адвокатські послуги є неспіврозмірними стосовно до позовних вимог, які висунув позивач.
Щодо судових витрат апелянт вказує, що за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, розрахований відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».
З урахуванням результатів апеляційного розгляду зазначені судові витрати, на думку представника позивача, підлягають розподілу відповідно до ст.141 ЦПК України.
У письмових поясненнях представник відповідачки – адвокат Малиновська А.Б. просить залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01.09.2025, а апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» – без задоволення.
Зазначає, що рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зауважує, що вона як представник відповідачки брала участь у всіх судових засіданнях суду першої інстанції, проте представник позивача знехтував своєю можливістю особисто приймати участь у судових засіданнях і більш активно захищати свої права та законні інтереси.
Просить взяти до уваги, що позивач не зміг надати суду доказів укладення Договору та доказів його виконання у повному обсязі. Крім того, не надано договору про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів.
Вважає, що оскільки Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року не містить підпису ОСОБА_1 , а проставлення аналогу власноручного підпису директора ТОВ «Лінеура Україна» здійснено з порушенням Закону України «Про електронну комерцію», суд цілком справедливо зробив наступний висновок: кредитний договір вважається неукладеним.
Крім того, зазначає, що позивачем не доведено допустимими та належними доказами факт сплати ОСОБА_1 кредиту в розмірі 6 000,00 грн та факт отримання нею цих грошей, оскільки у справі відсутні відповідні первинні бухгалтерські документи.
Отже, на думку сторони відповідачки, судом правильно зроблено висновок, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, а також фактів виплати та отримання кредитних грошей відповідачкою, тому судове рішення ухвалено без порушень матеріального права.
Щодо витрат відповідачки на правничу допомогу в суді першої інстанції пояснює, що заявлена сума для відшкодування витрат на правничу допомогу є співрозмірною з ціною позову. Звертає увагу, що всі витрати на правничу допомогу є документально підтвердженими та доведеними.
Зазначає, що орієнтовний розрахунок розміру судових витрат відповідачки на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», становить 7 000,00 грн.
Крім того, до апеляційного суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача, в яких вона наполягає на задоволенні апеляційної скарги та доводів, викладених у ній.
Доповнює, що оскільки, участь представника позивача не була визнана обов`язковою, тому вона була здійснена у виді письмових та процесуальних документів. Разом з цим відповідачка не надала документів, які підтверджують суму витрат, яку вона розраховує стягнути як витрати на правову допомогу в суді першої інстанції і в апеляційному суді.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі, меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року не містить підпису ОСОБА_1 , а проставлення аналогу власноручного підпису директора ТОВ «Лінеура Україна» здійснено з порушенням Закону України «Про електронну комерцію», то відповідно до п.9.7.1 цього Договору, він вважається неукладеним.
Крім того, суд послався на те, що розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом видачі та отримання кредиту відповідачкою, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що у матеріалах справи відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ТОВ «Лінеура Україна», а сама відповідачка факт укладення договору та отримання кредиту заперечує.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначено наступне.
05 лютого 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2906137, відповідно до умов якого товариство надало відповідачці грошові кошти у сумі 6 000,00 грн.
У розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» з боку відповідачки міститься, зокрема, напис «Підписано електронним підписом 05.02.2022 18:39:45 ОСОБА_1 ».
Відповідно до умов, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти у сумі 6 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
Відповідно до п.1.3 вказаного Договору, строк кредиту – 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі.
Згідно з п.1.4 Договору, тип процентної ставки – фіксований. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: п.1.4.1 стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту.
Відповідно до п.2.2 Договору, суму кредиту (його частину) товариство перераховує протягом двох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього Договору.
Пунктом 3.1 вказаного Договору передбачено, що нарахування процентів за цим Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
Сторони домовилися, що клієнт зобов`язаний у встановлений Договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені Договором (п.5.4.1).
Пунктом 9.9 Договору передбачено, що клієнт, підписуючи цей Договір, підтверджує, що перед його укладенням йому в чіткій та зрозумілій формі була надана інформація, він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що ОСОБА_1 , з якою укладено Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року, ідентифікована ТОВ «Лінеура Україна»; акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора – Е691).
Згідно з повідомленням №4851-0403 від 04 березня 2024 року від ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунків, вбачається, що між товариством та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено Договір на переказ коштів №ФК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року. Відповідно до зазначеного Договору 05 лютого 2022 року о 18:41:10 було успішно перераховано кошти у розмірі 6 000,00 грн на платіжну картку клієнта, маска картки НОМЕР_1 , призначення платежу: зарахування на картку.
Відповідно до Паспорта споживчого кредиту від 05 лютого 2022 року, ОСОБА_1 проінформована про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 електронним підписом Е691 05 лютого 2022 року о 18:39:01.
Також в матеріалах справи міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Додаток №1 до Договору), який підписаний тим самим шляхом, що й Паспорт споживчого кредиту.
10 серпня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір факторингу №ККЛУ-10082023, згідно з умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» передає ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до Акта приймання-передачі Реєстру Боржників та Витягу з реєстру боржників від 10 серпня 2023 року до Договору факторингу №ККЛУ-10082023, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуває право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №2906137 від 05 лютого 2022 року у розмірі 28 483,40 грн.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, у ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 Закону).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що укладення договорів в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч.13 ст.11 Закону).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено судом, Довідкою про ідентифікацію, наданою позивачем, підтверджено, що ОСОБА_1 , з якою укладено Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року, ідентифікована ТОВ «Лінеура Україна»; акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора - Е691).
Відповідно до Паспорта споживчого кредиту від 05 лютого 2022 року ОСОБА_1 проінформована про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 електронним підписом Е691 05 лютого 2022 року о 18:39:01.
Також в матеріалах справи міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, тобто Графік платежів, який підписаний тим самим шляхом, що й Паспорт споживчого кредиту.
Водночас у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2906137 від 05 лютого 2022 року з боку відповідачки міститься, зокрема, напис «Підписано електронним підписом 05.02.2022 18:39:45 ОСОБА_1 ».
Одноразовий ідентифікатор Е691 у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2906137 від 05 лютого 2022 року –відсутній.
Пунктом 9.7.1 Договору №2906137 від 05 лютого 2022 року, який позивач надав суду, встановлено наступне: «Цей Договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку Товариства електронним підписом, в Особистий кабінет Клієнта для ознайомлення та підписання.
Електронний підпис Товариства створюється на Договорі шляхом накладання аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, за зразком, попередньо узгодженим Сторонами в укладеному Договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів.
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Клієнта, що відтворений шляхом використання Клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється Клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІТС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення Клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис Клієнта на Договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору».
Отже, договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Водночас, як вже було зазначено, одноразовий ідентифікатор Е691 у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2906137 від 05 лютого 2022 року – відсутній.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Без отримання листа на адресу електронної пошти чи SMS-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) договір між позичальником та кредитором у електронній формі укласти неможливо. У цьому полягає особливість укладення договору в електронній формі.

Відповідно до принципу змагальності, саме позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідачки виникає обов`язок спростування цих обставин.

Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Однак позивач, всупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку доказування, не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують, що кредитний договір було підписано позичальником одноразовим ідентифікатором як його підписом, у порядку та формі, передбачених Законом України.

У справі відсутні належні та допустимі докази щодо порядку накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідачкою. Без цього сама по собі наявність у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору №2906137 від 05 лютого 2022 року напису з боку відповідачки: «Підписано електронним підписом 05.02.2022 18:39:45 ОСОБА_1 » – не є належним і достатнім доказом того, що Договір був укладений відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого їй на мобільний телефон.

Ключове значення у цій справі має доведення факту автентичності дій сторони, тобто того, що саме ця особа здійснила вхід у систему, отримала код підтвердження, ввела його та прийняла умови договору.
Отже, Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року не містить одноразового ідентифікатора, і навіть при тому, що всі інші документи, надані позивачем, а саме Паспорт споживчого кредиту та Графік платежів від 05 лютого 2022 року, підписано ОСОБА_1 електронним підписом Е691 05 лютого 2022 року о 18:39:01, це не дає підстави вважати належно підтвердженим факт укладення кредитного договору в електронній формі саме відповідачкою.
Договір також не містить електронного підпису відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», а також аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів ОСОБА_1 .
Колегія суддів також констатує, що саме по собі зазначення у наданих позивачем документах особистих даних відповідачки,зокрема РНОКПП та дати народження, за недоведеності дотримання визначеного у законі порядку укладення договору у електронній формі – не є належними і достатніми доказами цих обставин.

Таким чином, саме зазначення персональних даних відповідачки у письмових доказах, які містяться в матеріалах справи, наявність яких у третіх осіб не виключається, є недостатнім для ідентифікації особи відповідачки для підтвердження укладення договору відповідно до зазначених умов кредитного договору.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зі сторони ТОВ «Лінеура Україна» Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року підписано аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису).
Водночас, як було правильно зазначено судом першої інстанції, всупереч вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» у матеріалах справи відсутня письмова згода сторін, у якій мають містяться зразки відповідного аналогу власноручного підпису уповноваженої особиТОВ «Лінеура Україна».
Відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України, використання під час вчинення правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, в якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Проте матеріали справи не містять доказів того, що сторони погодили використання факсимільного підпису при укладенні кредитного договору. 

Представник позивача наполягає на тому, що відповідачка погодилася з умовами та правилами надання кредиту, в яких передбачено використання факсиміле, проте Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» в редакції від 14.06.2021 не містять підпису позичальника – ОСОБА_1 , що виключає можливість встановити факт надання нею письмової згоди на застосування аналога власноручного підпису. Так само не містить підпису ОСОБА_1 і Договір №2906137 від 05 лютого 2022 року, в якому зазначено порядок його підписання зі сторони товариства.

Отже, за відсутності доказів дотримання вимог частини третьої статті 207 ЦК України використання факсиміле не підтверджує належного оформлення правочину та не може свідчити про волевиявлення відповідачки на його укладення.

Матеріали справи також не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачкою.

На підтвердження надання 05.02.2022 відповідачці кредитних коштів у розмірі 6 000,00 грн позивачем надано суду Довідку про перерахування коштів за Кредитним договором №2906137 від 05.02.2022, складену ТОВ «Універсальні платіжні рішення».

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте ні з наданої позивачем Довідки, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки. Зокрема, зазначена Довідка не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати його як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, зокрема, відсутні номери рахунків кредитора та позичальника, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані первинним кредитором (ТОВ «Лінеура Україна») та отримані позичальником ( ОСОБА_1 ).

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредиту в розмірі 6 000,00 грн за Кредитним договором №2906137 від 05.02.2022.

Довідка про перерахування коштів не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.

Те саме стосується і Розрахунку заборгованості до Кредитного договору №2906137 від 05.02.2022, поданого позивачем, оскільки він створений самим первісним кредитором, є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачкою кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.

Відтак апеляційний суд вважає недоведеною позивачем наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі, зазначеному у Розрахунку заборгованості.

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не підтверджують факту отримання відповідачкою кредитних коштів.

В апеляційній скарзі зазначено також про те, що кошти відповідачці було перераховано на банківську карту, без відкриття рахунку, а тому виписки за кредитним договором відсутні, а також те, що позивачем подавалось до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів із банку-емітента картки щодо перерахунку кредитних коштів на платіжну картку позичальника, проте суд не дав можливості позивачу здійснити своє право на доказування.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи з огляду на те, що суд у даному випадку позбавлений підстав самостійно збирати докази, тоді як позивач, заявивши клопотання про витребування доказів у справі, подав його з порушенням вимог ч.2 ст.83 ЦПК України. 

Таким чином, оскільки клопотання не було подано разом з позовною заявою та не надано доказів щодо вжиття заходів для отримання доказів у справі самостійно, не обґрунтовано поважність причини пропуску строку подання клопотання та не заявлено клопотання про поновлення цього строку, то суд відмовив у його задоволенні.

При цьому повторних клопотань від позивача про витребування таких доказів з обґрунтуванням поважності пропуску строку, як це передбачено ЦПК України, до суду не надходило.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.
З урахуванням викладеного судом правильно зроблено висновок, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, а також фактів перерахування та отримання кредитних грошей відповідачкою, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з цих підстав.
Щодо зауважень представника позивача та представника відповідачки, які стосуються витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в суді першої інстанції, слід зазначити наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що 08.09.2025 до Шевченківського районного суду м.Харкова надійшла заява представника відповідачки про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачкою у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
Заяву було призначено до розгляду на 10.10.2025, проте у зв`язку з надходженням апеляційної скарги (24.09.2025) справу було направлено до апеляційного суду.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Отже, відповідно до вимог ЦПК України, розподіл судових витрат здійснює суд, який ухвалює рішення у справі. У разі, якщо питання не було вирішено одразу, воно вирішується додатковим рішенням того ж суду.
Таким чином, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачкою у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, має бути вирішене Шевченківським районним судом м.Харкова після апеляційного перегляду.
Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині колегія суддів також не вбачає.
Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит- Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01.09.2025 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.