ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року
м. Київ
Справа № 366/3397/23
Провадження № 61-4147св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року в складі судді Корчкова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в складі колегії суддів Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В.,
у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, визнання недійсними розпорядження й державних актів на право власності на земельні ділянки, повернення на користь держави земельних ділянок, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області від 06 липня 2010 року № 1420 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність громадянам, зокрема, ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,7709 га, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5451 га, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,3160 га, ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1,3228 га на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження відповідачі отримали державні акти на право власності на земельні ділянки. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу відчужили земельні ділянки ОСОБА_4. 
Однак за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:01:006:0087, 3222081400:01:006:0089, 3222081400:01:006:0090, 3222081400:01:004:0380 є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані у 22 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства (далі - ДСГП) «Ліси України». 
Крім того, факт розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформацією Виробничого об`єднання (далі - ВО) «Укрдержліспроект» від 18 лютого 2022 року № 167 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України, висновком судової земельно-технічної експертизи від 12 жовтня 2018 року № 20886/18-41. Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок. 
Прокурор просив усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області від 06 липня 2010 року № 1420; державних актів на право власності на спірні земельні ділянки, повернення на користь держави земельних ділянок.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
16 вересня 2024 року рішенням Іванківського районного суду Київської області в задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.
27 лютого 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, а тому пред`явлення вимог про усунення власнику перешкод у здійсненні права власності шляхом повернення земельної ділянки є неефективним способом захисту порушеного права. Отже, прокурор обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
31 березня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове про задоволення позову. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду:
- від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам;
- від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц,12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу (далі - ЗК) України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим;
- від 23 листопада 2023 року в справі № 916/1517/22, від 16 лютого 2022 року в справі № 363/669/17,від 19 січня 2022 року в справі № 363/2877/18, від 18 січня 2023 року в справі № 369/10847/19, про те, що зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном;
- від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14, про те, що оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє.
Спірна земельна ділянка лише частково накладається на землі лісогосподарського призначення, тому ефективним способом захисту є негаторний позов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
06 липня 2010 року розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 1420 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 земельні ділянки на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 153-155).
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯК № 202784 на право власності на земельну ділянку площею 1,7709 га з кадастровим номером 3222081400:01:006:0087, ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯК № 202786 на право власності на земельну ділянку площею 1,5451 га з кадастровим номером 3222081400:01:006:0089, ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯК № 202781 на право власності на земельну ділянку площею 1,3160 га з кадастровим номером 3222081400:01:004:0380, ОСОБА_5 отримав державний акт серії ЯК № 202787 на право власності на земельну ділянку площею 1,3228 га з кадастровим номером 3222081400:01:006:0090 (а. с. 156-169).
03 серпня 2012 року вказані громадяни (крім ОСОБА_2 ) за оплатними договорами купівлі-продажу відчужили спірні земельні ділянки ОСОБА_4 , який зареєстрував право власності на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:01:004:0380, 3222081400:01:006:0087 та 3222081400:01:006:0090 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
За матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані у 22 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника Державного підприємства (далі - ДП) «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 22 кварталу Оранського лісництва, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу (далі - ЛК) України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.
Відповідно до інформації Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в 6, 7 та 8 виділах 24 кварталу та 20 виділі 22 кварталу, і мають наступні таксаційні характеристики: склад - 10 сосна звичайна віком 37 років, середня висота - 13 м, середній діаметр - 16 см, запас на 1 га - 150 куб. м, 10 сосна звичайна віком 37 років, середня висота - 13 м, середній діаметр - 16 см, запас на 1 га - 1980 куб. м та біополяна.
За даними ВО «Укрдержліспроект» від 18 лютого 2022 року № 167 та доданими фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірні земельні ділянки розташовані в земель кварталів 22 та 24 Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство».
Згідно з висновком експерта від 12 жовтня 2018 року № 20886/18-41 за результатами проведення земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:01:006:0087, 3222081400:01:006:0089, 3222081400:01:006:0090, 3222081400:01:004:0380, 3222081400:01:006:0097 частково (відповідно площею 0,6785 га, 0,8740 га, 0,4346 га, 0,9624 га, 0,4432 га) розташовані у межах земель Оранського лісництва, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківський лісгосп».
На момент прийняття оспорюваного розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області від 06 липня 2010 року № 1420 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» спірні земельні ділянки перебували в постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство» (правонаступник ДСГП «Ліси України»), зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:01:006:0087 частково площею 0,6785 га, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:01:006:0089, частково площею 0,8740 га, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:01:006:0090 частково площею 0,4346 га, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:01:004:0380 частково площею 0,9624 га, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:01:006:0097 частково площею 0,4432 га та, відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, частково знаходились в межах Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство», вказані земельні ділянки передано без вилучення із Держлісфонду України.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 8 ЛК України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Згідно із статтею 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями.
За змістом частин четвертої та восьмої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
У цій справі висновки судів узгоджуються з практикою Верховного Суду в подібних правовідносинах, з огляду на таке. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року в справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року в справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.
Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) уточнено цей висновок та зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.
Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. 
Прокурор послався на те, що спірні земельні ділянки частково накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні вказаного лісогосподарського підприємства, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, а така вимога може розглядатися виключно стосовно тієї частини земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка, щодо якої наявні підстави для витребування (тобто така, що накладається на смугу відведення залізниці), має бути належним чином ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних щодо прив`язки цих поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). У контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка належить позивачу на праві постійного користування та накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача. 
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Інакше кажучи, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, що не є предметом спору та правомірність набуття якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. 
Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2025 року в справі № 370/1339/19 зазначив, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на частину земельної ділянки зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача. Натомість вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому позовні вимоги про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є належним способом захисту порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. 
Верховний Суд у постанові від 14 січня 2026 року в справі № 305/28/24 також зазначив, що не може вважатися належним і правомірним такий спосіб захисту, який спричиняє втручання у право власності на майно, щодо якого відсутній спір. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу державної влади та повернення сторін у попередній стан призводить до позбавлення відповідача права власності не лише на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а й на ту її частину, яка не є спірною та правомірність набуття у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій фактичного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка фактично накладається.
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка, підстави для витребування якої наявні (тобто така, що накладається на суміжну земельну ділянку), має бути ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних про їх прив`язку до пунктів державної геодезичної мережі. 
Колегія суддів висновує, що в спорах цієї категорії належним (правомірним) способом захисту є віндикаційний позов за умови доведення факту накладення земельних ділянок, протиправності вибуття майна та ідентифікації спірної частини земельної ділянки. У разі задоволення таких вимог спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у власність особи, яка довела порушення свого права. 
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року в справі № 366/3221/23 у подібних правовідносинах. 
За встановлених обставин суди зробили обґрунтований висновок про необхідність захисту інтересів держави шляхом позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, який прокурором не заявлений. 
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20) і є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій по суті спору і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення залишаються без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська